ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" січня 2021 р.           Справа№ 910/3140/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Майданевича А.Г. 
          Коротун О.М. 
 
при секретарі судового засідання : Кубей В.І.
за участю представників сторін: 
від позивача:не прибув;
від відповідачів: не прибули,
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року (повний текст підписано 20.12.2019 року).
у справі № 910/3140/19 (суддя: Головіна К.І.)
за позовом ОСОБА_1 
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс”
2) ОСОБА_2 
3) ОСОБА_3 
4) ОСОБА_4 
5) Державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Сотнікової Тетяни Олександрівни;
6) Державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Шубіної Тетяни Яківни
про визнання права власності на корпоративну частку, визнання неправомірними та скасування реєстраційних дій, скасування реєстраційних записів, зобов`язання вчинити певні дії

                                                                                                    ВСТАНОВИВ:
                       ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” )далі – відповідач 1), ОСОБА_2 (далі – відповідач 2), ОСОБА_3 (далі – відповідач 3), ОСОБА_4 (далі – відповідач 4), Державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Сотнікової Тетяни Олександрівни (далі – відповідач 5), Державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Печерської районної у м. Києві державної адміністрації Шубіної Тетяни Яківни (далі – відповідач 6) про визнання права власності на корпоративну частку, визнання неправомірними та скасування реєстраційних дій, скасування реєстраційних записів, зобов`язання вчинити певні дії.
          Позовні вимоги мотивовані наявністю підстав для визнання за позивачем права власності на частку у статутному капіталі ТОВ “АЗС-Сервіс” (19,8 %) вартістю 29 800,00 грн, набуту на ним підставі укладеного із відповідачем-2 ( ОСОБА_2 ) договору купівлі-продажу від 16.07.2018 року, яка у подальшому вибула із володіння позивача на підставі правочинів, яких він не укладав, про що позивач дізнався з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань.
          У позові (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 13.05.2019 року та заяви про збільшення позовних вимог від 16.05.2019 року, які були прийняті судом до розгляду) ОСОБА_1 просив:
          - визнати за позивачем право власності на корпоративну частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідльністю “АЗС-Сервіс” розміром 19,8 % та вартістю 29 800,00 грн;
          - визнати неправомірною та скасувати реєстраційну дію, вчинену 21.12.2018 року державним реєстратором відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Сотніковою Т.О. на підставі акту приймання-передачі часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю  “АЗС-Сервіс” від 18.12.2018 року;
          -  скасувати реєстраційний запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців, громадських формувань від 21.12.2018 року № 10701070016024880;
          - визнати неправомірною та скасувати реєстраційну дію, вчинену 22.12.2018 року державним реєстратором відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Печерської районної у м. Києві державної адміністрації Шубіною Т.Я. на підставі акту приймання-передачі часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю  “АЗС-Сервіс” від 21.12.2018 року;
          - скасувати реєстраційний запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців, громадських формувань від 22.12.2018 року № 10701070017024880;
          - зобов`язати державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Сотнікову Тетяну Олександрівну внести запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань про відновлення ОСОБА_1 у статусі учасника Товариства з обмеженою відповідальністю  “АЗС-Сервіс”, із корпоративною часткою у статутному капіталі товариства – 19,8 %, вартістю 29 800,00 грн.
          - витребувати від ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” належну позивачу корпоративну частку у статутному капіталі ТОВ “АЗС-Сервіс” розміром 19,8 % та вартістю 29 800,00 грн. 
          Господарський суд міста Києва відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 своїм рішенням від 05.12.2019 року (повний текст підписано 20.12.2019 року).          
          Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, може пред`явити лише власник майна, однак на час розгляду даної справи позивач не є власником частки корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС-Сервіс".
          Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Якщо суд апеляційної інстанції  прийде до висновку, що у господарській справі №910/3140/19 мав місце факт подання зави про зміну підстав і предмету позову, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року та ухвалити нове, яким задовольнити первісні позовні вимоги та закрити провадження  по позовним вимогам, викладеним у заяві про  збільшення підстав і предмет позову від 15.05.2019 року (зареєстрованій у суді першої інстанції 16.05.2019 року), чи залишивши доповнені позовні вимоги без розгляду. 
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.
          Так, скаржник вказав, що  при пред`явленні позову були обрані способи захисту, які відповідали наявній спірній ситуації та закону. 
          Також скаржник зазначив, що у суду першої інстанції була можливість вирішити позовні вимоги, у тому числі по збільшеному предмету і ніяких суперечностей по заявленим  підставам позову немає. Так, за змістом  заяви про збільшення  предмету та підстав позову зміни підстав фактично не відбулося, як і зміни предмету позову, а відбулося лише доповнення  позовних вимог, що давало змогу суду вирішити позовні вимоги.    
          Крім того, скаржник зауважив, що він та ОСОБА_5 , на підставі дійсних і ніким не оспорених  правочинів, стали реальними власниками  у відповідних  пропорціях корпоративних часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” та здійснили законну  державну реєстрацію своїх прав. 
            Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2020 року справу № 910/3140/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя – Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.
                    Північний апеляційний господарський суд апеляційну скаргу    ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року у справі № 910/3140/19 залишив без руху своєю ухвалою від 28.01.2020 року.
                  Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху  було усунено недоліки.
                          Відтак, скаржником було усунено недоліки поданої апеляційної скарги. 
                  Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О., на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/3140/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевича А.Г., Гаврилюка О.М.
          Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року у справі № 910/3140/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М. Відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою    ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року у справі № 910/3140/19 своєю ухвалою від 18.02.2020 року.
          Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Майданевича А.Г. на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/3140/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Ткаченко Б.О., Гаврилюк О.М.
           12.03.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів  від представника відповідача  1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу  в якому відповідач 1 просив відмовити в задоволенні апеляційних вимог позивача, викладених у апеляційній скарзі, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року залишити без змін.
          Крім того, представник відповідача 1 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що скаржник всупереч вимогам Господарського процесуального кодексу України, неодноразово змінював, корегував, доповнював позовні вимоги. За назвою та за змістом третя заява про збільшення позовних вимог містить зміну предмету та підставу позову одночасно. Подаючи до суду дану заяву позивач проігнорував та в той же час посилався на ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до приписів якої, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Так, вказана заява протирічить вимогам закону  та є прикладом зловживання процесуальними правами, фактично є новим позовом.  
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 повідомлено учасників справи № 910/3140/19, що розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року у справі № 910/3140/19 не відбувся 23.04.2020 року. Про дату і час судового засідання за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року у справі № 910/3140/19 учасники справи будуть повідомлені додатково.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2020 року призначено до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року у справі № 910/3140/19 на  08.09.2020 року.
           04.09.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів  від представника відповідача  1 до суду надійшли  письмові пояснення, відповідно до яких останній, зокрема, зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого  ст.ст. 2169, 216 Цивільного кодексу України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання індикаційного позову, якщо для цього існують підстави.  
          Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2020 у зв`язку з увільненням судді Ткаченка Б.О., від роботи на період його перебування у Дарницькому районному у місті Києві військовому комісаріаті, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/3140/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів:Коротун О.М., Гаврилюк О.М.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2020 Прийняти апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року у справі № 910/3140/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді:Коротун О.М., Гаврилюк О.М. призначено до розгляду апеляційну скаргу на 06.10.2020 року.
          Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М. на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/3140/19   нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г. Гаврилюк О.М.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2020 року прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_1 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М. та призначено до розгляду апеляційну скаргу на 10.11.2020 року.
           07.10.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів  від представника скаржника   до суду надійшла заява  відповідно до якої, скаржник зауважив, що незважаючи на те, що він вважає обидві вимоги правокоректними, на розгляді ним залишається вимога у редакції п. 3 «Задовольнити апеляційну скаргу та винести постанову, якою скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року та ухвалити нове про задоволення усіх позовних вимог до усіх позивачів.   
           10.11.2020 року на електронну адресу апеляційного суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 року відкладено розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року у справі № 910/3140/19  на 01.12.2020 року.
          Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/3140/19  нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г., Коротун О.М.
Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року у справі № 910/3140/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М. Призначив розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року у справі № 910/3140/19  на  26.01.2021 року своєю ухвалою від 01.12.2020 року.           
Представники  сторін  у судове засідання 26.01.2021  року не з`явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 року.
          Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення  Господарського суду міста Києва  в апеляційному порядку за відсутності представників сторін, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання. 
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду міста Києва  від 05.12.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга    ОСОБА_1 - без задоволення, з наступних підстав. 
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  станом на 26.07.2018 року учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” були зареєстровані: ОСОБА_3 з корпоративною часткою у розмірі 33% вартістю 49 500, 00 грн; ОСОБА_4 з корпоративною часткою у розмірі 34% вартістю 51000, 00 грн;   ОСОБА_1 – із часткою у розмірі 19,8 %, вартістю 29  800,00 грн та ОСОБА_5 із часткою у розмірі 13,2 %, вартістю 19  700,00 грн. (запис державного реєстратора ДП “Київоблреклама” № 10701070014024880 від 26.07.2018 року).
           21.12.2018 року державним реєстратором відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Сотніковою Т.О. була проведена державна реєстрація змін у складі учасників Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” (номер запису 10701070016024880), відповідно до якого ОСОБА_1 виключено із складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс”. 
          Також згідно з реєстраційним записом державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Шубіної Т.Я. (№ 10701070017024880 від 22.12.2018 року) власником 100 % корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” став ОСОБА_3 .
          Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс”, наданої Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією, указані зміни (21 та 22 грудня 2018 року) були вчинені на підставі двох актів приймання-передачі часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс”, складених на виконання договорів купівлі-продажу часток у статутному капіталі товариства, а саме:
          - акту приймання-передачі від 18.12.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренко Т.В. від 18.12.2018 року за № 1678-1680, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_5 передали свої частки ОСОБА_2 у розмірі 19,8 % та 13,2 % (відповідно) статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс”;
          - акту від 21.12.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М. від 18.12.2018 року за № 1678-1680, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передано свої частки у розмірі 33 % та 34 % статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” (відповідно) на користь ОСОБА_3 .  
          Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, починаючи з 22.12.2018 року та станом на час розгляду даної справи власником 100 % частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” у Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань значиться відповідач-3 – ОСОБА_3 .
          Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що угоди купівлі-продажу, на підставі яких складались акти приймання-передачі часток від 18.12.2018 року  та від 21.12.2018 року, позивач не укладав, а тому його було неправомірно позбавлено права власності на частку у розмірі 19,8 % у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс”. 
          Відповідні угоди купівлі-продажу, як стверджує позивачі, є нікчемними згідно зі ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України і визнання їх недійсними у судовому порядку не вимагається, тому ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на корпоративну частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” розміром 19,8 %, що становить 29 800,00 грн, а також витребувати указану частку у відповідачів-1, 3 – Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” та ОСОБА_3 .
          Відповідно до ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права – це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
          Згідно  ст.ст.    177,   190 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
          Отже, корпоративні права є самостійним об`єктом цивільних прав, які охоплюються наведеним у    ст. 190 Цивільного кодексу України    поняттям майно, визначеним індивідуальними ознаками, які можуть бути об`єктом права власності.
          Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
          Позивач вважає себе власником майна (корпоративних прав) та звернувся до суду з позовом про визнання права власності та витребування цього майна із чужого володіння.
          Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
          За змістом права власності, визначеного у ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
          Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно.
          Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.
          Відповідно до п. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
          Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
          Відповідно до ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу  України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.  
          Цивільним кодексом Украйни передбачено правові засади захисту права власності.
          За приписами ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
          Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України  визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
          Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
          При цьому право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного позивачем способу захисту змісту порушеного права. За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
          Водночас, колегія суддів приймає до уваги, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
          Аналогічна правова позиція міститься  у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 02.07.2019 року у справі № 48/340.
          Вичерпний перелік способів захисту учасників товариств з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю міститься у ст. 17 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань”, норми якого є спеціальними для зазначених товариств.
          Колегія суддів відзначає, що належним способом захисту у цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт “д” пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону). Відповідачами за таким позовом є не тільки господарське товариство, але й особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому або відсотковому виразі. 
          Тому, вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суд має врахувати баланс інтересів усіх учасників і самого товариства, уникати зайвого втручання в питання діяльності товариства, які вирішуються виключно рішенням загальних зборів учасників товариства та надавати оцінку добросовісності відповідачів, які в разі задоволення позовних вимог будуть позбавлені своїх часток або їх частин у грошовому або відсотковому виразі. 
          У постанові від 01.10.2019 року у справі № 909/1294/15 Велика Палата Верховного Суду зазначала про важливість установлення правових підстав для відчуження частки у статутному капіталі товариства та дійшла таких висновків щодо застосування норм права:
          - відступлення учасником товариства з обмеженою відповідальністю частки у статутному капіталі товариства, передбачене ст. 147 Цивільного кодексу України та ст. 53 Закону України “Про господарські товариства”, є відчуженням частки. Таке відчуження потребує волевиявлення особи, яка відчужує частку, й особи, яка приймає частку у власність. Відступлення (відчуження) частки не є самостійним непоіменованим видом договору, оскільки воно відбувається шляхом укладання договору купівлі-продажу, міни, дарування тощо. Такий договір може укладатися в усній або письмовій формі залежно від вимог чинного законодавства України та статуту товариства. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом;
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.10.2019 року у справі №923/876/16. 
          Відтак, позивач, пред`являючи позовні вимоги про визнання за ним права власності на частку, має довести правомірність підстав набуття ним такої частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю  “АЗС-Сервіс” у липні 2018 році, зокрема правомірність укладення відповідного цивільно-правового правочину.
          Як зазначалося вище, позивач вважає себе власником майна (корпоративних прав) та звернувся до суду, зокрема,  з позовом про визнання права власності на корпоративну частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю  "АЗС-Сервіс" розміром 19,8%, що становить 29000,00 грн.
          При цьому, обгрунтовуючи позов, позивач вказує, що частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС-Сервіс" розміром 19,8%, що становить 29800,00 грн, він прибав у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2018 року, яка у подальшому вибула із володіння  позивача на підставі правочинів, яких  він не укладав.
          Аналізуючи вказані обставини, колегія суддів зважає на таке.
          Відповідно до ст. 20 Закону України “Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю”, який набрав чинності 17.06.2018, учасник товариства має переважне право на придбання частки (частини частки) іншого учасника товариства, що продається третій особі.
          Якщо кілька учасників товариства скористаються своїм переважним правом, вони придбавають частку (частину частки) пропорційно до розміру належних їм часток у статутному капіталі товариства.
          Учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, зобов`язаний письмово повідомити про це інших учасників товариства та поінформувати про ціну та розмір частки, що відчужується, інші умови такого продажу. Якщо жоден з учасників товариства протягом 30 днів з дати отримання повідомлення про намір учасника продати частку (частину частки) не повідомив письмово учасника, який продає частку (частину частки), про намір скористатися своїм переважним правом, вважається, що такий учасник товариства надав свою згоду на 31 день з дати отримання повідомлення, і така частка (частина частки) може бути відчужена третій особі на умовах, які були повідомлені учасникам товариства.
          Якщо учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, отримав від іншого учасника письмову заяву про намір скористатися своїм переважним правом, такі учасники зобов`язані протягом одного місяця укласти договір купівлі-продажу пропонованої до продажу частки (частини частки).
          У разі ухилення продавця від укладення договору купівлі-продажу покупець має право звернутися до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу частки (її частини) укладеним на запропонованих продавцем умовах.
          У разі ухилення покупця від укладення договору купівлі-продажу продавець має право реалізувати свою частку третій особі на раніше повідомлених учасникам товариства умовах.
          Учасник товариства має право вимагати в судовому порядку переведення на себе прав і обов`язків покупця частки (частини частки), якщо переважне право такого учасника товариства є порушеним. Позовна давність за такими вимогами становить один рік.
          Статутом товариства може встановлюватися інший порядок реалізації переважного права учасників товариства, розподілу відчужуваної частки (частини частки) між іншими учасниками товариства, відмови від реалізації переважного права учасників товариства. Статутом може встановлюватися, що учасники товариства не мають переважного права. Статутом також може бути передбачений обов`язок учасника товариства, який має намір продати частку (частину частки) третій особі, провести спершу переговори щодо її продажу з іншими учасниками товариства. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.
          Якщо продаж частки (частини частки) у статутному капіталі товариства здійснюється на аукціоні (публічних торгах) відповідно до закону, переважне право учасника товариства не застосовується.
Переважне право учасника товариства не застосовується у разі, якщо це передбачено корпоративним договором, стороною якого є такий учасник.
          Згідно зі ст. 21 Закону України “Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю” учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.
          Статутом товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників. Відповідне положення може бути внесене до статуту або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.
          Учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.
          Учасник товариства може встановити вимогу нотаріального посвідчення правочину з відчуження, застави частки такого учасника у статутному капіталі відповідного товариства та скасувати таку вимогу, відомості про що вносяться до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань у порядку, визначеному законом. Така вимога учасника, а також скасування учасником цієї вимоги є одностороннім правочином та підлягає нотаріальному посвідченню.
          Пунктами  5.1 та 13.9.12 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” (в редакцій, чинній на час укладення  договору купівлі-продажу від 16.07.2018 року) передбачено, що учасник має право продати чи іншим способом відступити свою частку (її частину) одному чи кільком учасникам, а також третім особам. При цьому учасники користуються пріоритетним правом отримання частки (її частини) пропорційно до їх часткової участі у статутному капіталі товариства. Питання про передачу часток (їх частин) учасника іншим учасникам чи третім особам  належить до компетенції Загальних зборів учасників.
          Однак, матеріали справи не містять, а скаржник не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих  доказів дотримання встановленого п. п. 5.1 та 13.9.12 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” порядку відчуження часток при укладенні договору купівлі-продажу від 16.07.2018 року, зокрема проведення Загальних зборів учасників з цього питання та прийняття відповідного рішення про передачу позивачу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС-Сервіс" розміром 19,8%.
          При цьому, колегія суддів відзначає,  що у матеріалах справи міститься оригінал нотаріально посвідченої заяви гр. ОСОБА_2 від 04.07.2020 (т. 2 а.с. 170), в якій ОСОБА_2 стверджує, що договору купівлі-продажу від 16.07.2018 року, як і будь-яких інших, він не підписував, грошей за частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю  “АЗС-Сервіс” від ОСОБА_1 не отримував, а такий договір є підробкою.
          Таким чином, з урахуванням положень п.п. 5.1, 13.9.12 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс”, ст. ст. 20, 21 Закону України “Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю”, позивач не довів правомірності підстав набуття ним частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” у липні 2018 році.          
          З огляду на викладене, колегія суддів враховує, що згідно з матеріалами справи ОСОБА_2 заперечує укладення договору від 16.07.2018 року з ОСОБА_1 про продаж останньому частки. Одночасно і ОСОБА_1 заперечує укладення договору від 18.12.2018 року про зворотній продаж частки ОСОБА_2 .
          Разом з тим, наведені вище обставини в сукупності свідчать, що ОСОБА_2 не вибував з числа учасників  Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” в порядку, визначеному Статутом Товариства та ст. ст. 20, 21 Закону України “Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю”, що підтверджує і саме Товариство.
          Реальні фактичні обставини щодо переходу частки в Товаристві від ОСОБА_2 до   ОСОБА_1 та у зворотному напрямку є предметом щонайменше двох кримінальних проваджень, в т. ч. №12018100060004179 від 18.09.2018 (т. 1 а. с. 298-307).
          При цьому, твердження скаржника, що  ним підтверджено та доказано листом Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 21.02.2019 року (т. 1 а. с. 55), що такого нотаріуса, як ОСОБА_6 , котрим ніби-то посвідчена справжність підписів під Актом від 18.12.2018 року взагалі немає, а відповідно  даний акт не може бути належним доказом у справі, не спростовує вище встановлених обставин. 
          Водночас, колегія суддів приймає до уваги, що вказаний лист містить інформацію станом на 21.02.2019 року і не відображає інформацію щодо можливої діяльності нотаріуса ОСОБА_6 на час посвідчення зазначеного вище акта від 18.12.2018 року.
          Колегія суддів також відзначає, що ст. 392 Цивільного кодексу України, якою позивач обґрунтовує позов, визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
          У випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до  ст. 392 Цивільного кодексу України  права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно
          Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач ( ОСОБА_1 ) на час розгляду даної справи не є власником частки корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю  “АЗС-Сервіс”  у  розмірі 19,8 %. А представник відповідача 1 зазначив, що таке майно (корпоративні права) були набуті відповідачем-3 – ОСОБА_3 на підставі правочинів від 21.12.2018 року, копії яких наявні у матеріалах справи.
          Твердження скаржника, що він та ОСОБА_5 , на підставі дійсних і ніким не оспорених  правочинів, стали реальними власниками  у відповідних  пропорціях корпоративних часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” та здійснили законну  державну реєстрацію своїх прав не спростовують вищевстановлених висновків.
          За змістом позовної заяви та пояснень позивача, ОСОБА_1  будь-яких угод із відповідачами на відчуження частки у статутному капіталі товариства ОСОБА_1 не укладав, а надані відповідачем 1 (Товариством з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс”) угоди про відчуження позивачем корпоративних прав ОСОБА_2 та передачу їх ОСОБА_3 є нікчемними. 
          Колегія суддів відзначає, що за загальним правилом ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
          Згідно  ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.   Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. 
          Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
          Однак відповідні посилання позивача на приписи ст.ст. 215, 216, 228 Цивільного кодексу України не свідчать про наявність підстав для визнання за ним права власності   на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС-Сервіс".
          У розумінні наведених положень позов про визнання права власності у порядку, передбаченому ст. 392 Цивільного кодексу України, пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання наявного права, а не намір набути таке право за рішенням суду. Передумовою для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.
          До регламентованих Цивільним кодексом України способів захисту права власності належать: визнання права власності (ст. 392); витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача (ст.ст. 387, 388); усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391); заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст. 386); визнання незаконним правового акта, що порушує права власника (ст. 393).
          Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, в т. ч. з урахуванням правових позицій Верховного Суду, наведених вище.
У той же час відповідних вимог із наданням належних обґрунтувань та доказів позивач у своєму позові не заявив, а тому зазначені обставини місцевим  судом підставно не досліджувались.
          Водночас колегія суддів зазначає, що неукладеність угоди та її нікчемність, на що вказував позивач, є взаємовиключними поняттями, адже лише укладена (підписана) угода може бути визнана недійсною (нікчемною), при цьому наявність підстав для визнання недійсності (нікчемності) договору встановлюються саме на час укладення такого договору.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги  в частині визнання права власності на частку у розмірі 19,8% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС-Сервіс" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
          Колегія суддів також відзначає, що ст. 388 Цивільного кодексу України, якою позивач обґрунтовує позов в частині витребування належної позивачу  корпоративної частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «АЗС – Сервіс», визначено, що власник має право витребувати майно від набувача, якщо це майно було придбане за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
          При цьому витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України), що свідчить про добросовісність набувача.
          Так,  предметом доказування у справах за віндикаційними позовами, становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то: факти, що підтверджують право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.
          Тобто, необхідним умовами подання віндикаційного позову є відсутність спору про право та фактичне вибуття майна з володіння власника, оскільки не можна вирішувати спір про витребування майна на користь позивача, якщо є спір про наявність у позивача права власності на це майно.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звертаючись з віндикаційним позовом ОСОБА_1 мав би надати докази, які безспірно підтверджують право власності його на частку Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс” у розмірі 19,8 %.           Натомість, як вбачається з матеріалів справи, у сторін є спір щодо права власності на корпоративні права. Зазначені обставини в свою чергу виключають наявність підстав для задоволення вимог позивача в частині витребування  належної позивачу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс”.
          Щодо позовних вимог про визнання неправомірними та скасування реєстраційних дій та записів стосовно корпоративних прав учасників Товариства з обмеженою відповідальністю “АЗС-Сервіс”, колегія суддів  зазначає, що з огляду на відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності, позовні  вимоги  про визнання неправомірним та скасування здійснених державними   реєстраторами  реєстраційних дій, скасування  записів у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, громадських формувань  та зобов`язання  державних реєстраторів  внести зміни до  Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, громадських формувань, також не підлягають задоволенню  як похідні  від позовної вимоги  про визнання права власності на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю  "АЗС-Сервіс".
          Крім того, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що  у суду першої інстанції була можливість вирішити позовні вимоги, у тому числі по збільшеному предмету і ніяких суперечностей по заявленим  підставам позову не було, оскільки,  суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення з урахуванням  заяви про зміну предмету позову від 13.05.2019 року та заяви про збільшення  позовних вимог від 16.05.2019 року.
          З огляду на викладене, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що  мотиви апеляційної скарги ОСОБА_1  фактично зводяться  до мотивів викладених у позовній заяві (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог), висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.  
          Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
          Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення  (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі “Руїс Торіха проти Іспанії”). 
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                            
                                                  ПОСТАНОВИВ:
          
1.  Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року залишити без задоволення.          
2.   Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року у справі №910/3140/19 залишити без змін.          
3.   Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.          
4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 року у справі №910/3140/19.
5.   Матеріали справи №910/3140/19 повернути до Господарського суду міста Києва. 

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                А.Г. Майданевич

                                                                                О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 02.02.2021 року.