ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року	Львів	Справа № 500/1821/20 пров. № А/857/13733/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання –     Хомича О. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційні скарги Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення  Тернопільського окружного адміністративного суду  від 29 вересня 2020 року  у справі № 500/1821/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України   про визнання протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Подлісна І. М.,
час ухвалення рішення – 29.09.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – 30.09.2020 року,

                                                          в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів – ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України, в якому просив визнати протиправним та скасувати пункт 7 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум оформленого протоколом засідання від 06 жовтня 2017 року № 105 про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду II групи з 04 серпня 2017 року внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини; визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не направлення заяви ОСОБА_1 з доданими документами в Міністерство оборони України для розгляду та призначення йому одноразової грошової допомоги як інваліду II групи з 04 серпня 2017 року  внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини; зобов`язати Тернопільський обласний військовий комісаріат направити заяву ОСОБА_1 з доданими документами на розгляд у Міністерство оборони України для призначення йому одноразової грошової допомоги як інваліду II групи з 04 серпня 2017 року внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини; зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності II групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" та статей 16, 16-3 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 300 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2017 року.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду  від 29 вересня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункт 7 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум оформленого протоколом засідання від 06 жовтня 2017 року № 105 про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду II групи з 04 серпня 2017 року внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не направлення заяви ОСОБА_1 з доданими документами в Міністерство оборони України для розгляду та призначення йому одноразової грошової допомоги як інваліду II групи з 04 серпня 2017 року внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 направити заяву ОСОБА_1 з доданими документами на розгляд у Міністерство оборони України для призначення йому одноразової грошової допомоги як інваліду II групи з 04 серпня 2017 року внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини. Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності II групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" та статей 16, 16-3 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 300 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2017 року.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Міністерство оборони України оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що позивачу 03 червня 2013 року було встановлено III групу інвалідності, а другу групу інвалідності позивач отримав 04 серпня 2017 року під час повторного огляду органами МСЕК, тобто більше двох років з часу встановлення ступеню втрати працездатності. Так як в силу вимог п. 4  ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ та п. 8 Порядку № 975 право на отримання одноразової грошової допомоги виникає у випадку, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності. Отже, законодавство допускає можливість виплати грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю вищої групи інвалідності чи вищого ступеня втрати працездатності, але право на отримання такої допомоги обмежується дворічним строком з моменту первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. Що стосується зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, то апелянт вважає, що суд втрутився у дискреційні повноваження відповідача. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Тернопільський обласний військовий комісаріат також оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права та невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що комісією Міністерства оборони України вже приймалось рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги та повідомлено позивача про таке рішення 10 листопада 2017 року. Разом з тим, позивач не скористався правом оскарження вказаного рішення. Чинним законодавством не передбачено повторне направлення документів, з тих же саме причин та обставин на розгляд комісії Міністерства оборони України. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції не досліджувалось питання правомірності не направлення ІНФОРМАЦІЯ_3 заяви з доданими документами повторно на рішення комісії МОУ. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Позивач подав відзив на апеляційні скарги, в якому зазначає, що відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, діяв всупереч норм чинного законодавства України, неправильно застосувавши нормативно-правові акти, що регулюють підстави, порядок і розмір виплати вказаної допомоги. Вважає, що має право на призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, як особі з інвалідністю ІІ групи, яка настала внаслідок травми (контузії), пов`язаної із захистом Батьківщини з 04 серпня 2017 року відповідно до Порядку № 975 та статей 16, 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.
Представник відповідача (апелянта Міністерства оборони України) – Попович Ю. І. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Позивач та представник відповідача – Тернопільського ОВК у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені у спосіб, передбачений нормами КАС України, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без їхньої участі за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційні скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , старший прапорщик в запасі, звільнений з військової служби 14 листопада 2003 року.
03 червня 2013 року при огляді МСЕК йому було встановлено III групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.
04 серпня 2017 року ОСОБА_1 встановлено II групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. 10 серпня 2017 року позивачу видано посвідчення інваліда війни II групи серії НОМЕР_1 .
У вересні 2017 року позивач подав до ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву та всі необхідні документи для направлення в Міністерство оборони України для розгляду питання про призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги, у зв`язку із інвалідністю.
06 жовтня 2017 року комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум рішенням, оформленим протоколом №105, відмовила позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, мотивуючи тим, що інвалідність йому встановлена до 01 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також, що зміна групи інвалідності відбулася понад дворічний термін, що не дає підстав для здійснення ОСОБА_1 доплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із зміною групи інвалідності.
Про вказане рішення Тернопільський ОВК повідомив позивача 10 листопада 2017 року.
Також встановлено, що 27 листопада 2018 року та 18 червня 2020 року ОСОБА_1 звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявами про незгоду з таким рішенням та про направлення його документів у Міністерство оборони України для повторного розгляду.
Однак відповідач- Тернопільський ОВК на вказані заяви позивача листами від 29 листопада 2018 року та від 22 червня 2020 року №10/2/3643, відповідно, надав відповіді про те, що оформлені документи були направлені в Департамент фінансів Міністерства оборони України для подачі на розгляд комісії для прийняття рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги. Протоколом від 06 жовтня 2017 року №105 комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат розглянувши подані документи дійшла висновку про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги. Рішення про відмову у призначенні грошової допомоги можна оскаржити у встановленому порядку. 
Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, позивач звернувся в суд з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, діяв всупереч норм чинного законодавства України, неправильно застосувавши нормативно-правові акти, що регулюють підстави, порядок і розмір виплати вказаної допомоги, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, і належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов`язання Тернопільського обласного військового комісаріата направити заяву ОСОБА_1 з доданими документами на розгляд у Міністерство оборони України для призначення йому одноразової грошової допомоги як інваліду II групи з 04 серпня 2017 року внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, а також зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як особі з інвалідністю ІІ групи, яка настала внаслідок травми (контузії), пов`язаної із захистом Батьківщини, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на дату встановлення інвалідності, оскільки це не пов`язано із здійсненням відповідачем владних повноважень під час адміністративних процедур.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх неправильними та такими, що не відповідають нормам матеріального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з положеннями статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі – Закон №2232-XII) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом №2011-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), відповідно до положень статті 1 якого соціальний захист військовослужбовців це, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.
Частина перша статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 цього Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
У свою чергу, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з 01 січня 2014 року було доповнено статтями 16-1, 16-2, 16-3, 16-4 Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04 липня 2012 року №5040-VI (далі – Закон №5040-VI). Цей Закон застосовується до правовідносин, що виникли після 01 січня 2014 року.
Так, частинами другою, четвертою статті 16-3 вищенаведеного Закону визначено, що у випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Згідно з пунктом 8 «Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених у пункті 3 цього Положення.
Абзацом другим пункту 3 Порядку №975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
В подальшому Законом України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі – Закон №1774-VIII; набрав чинності з 01 січня 2017 року) частину четверту статті 16-3 Закону №2011-ХІІ доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».
Саме ця норма стала підставою для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги.
Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється.
Окрім того, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності.
Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців. 
З огляду на викладене вище, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15 липня 2020 року в справі №240/10153/19 вирішив відступити від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року (справа №295/3091/17), 21 червня 2018 року (справа №760/11440/17), 30 вересня 2019 року (справа №825/1380/18) та інших, де його застосовано та на які посилався і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, та дійшов такого висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII:
1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;
2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року;
3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу 04 серпня 2017 року, після первинного встановлення ІІІ групи інвалідності 03 червня 2013 року, встановлено ІІ групу інвалідності.
У зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності позивач подав заяву до Тернопільського обласного військового комісаріату з відповідним переліком документів для звернення до Міністерства оборони України про призначення та виплати одноразової грошової допомоги, які були скеровані Тернопільським ОВК для розгляду Міністерству оборони України.
06 жовтня 2017 року, розглянувши документи позивача, комісія Міністерства оборони України дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, що відображено у протоколі №105. 
Вказане рішення було направлено відповідно до встановленого порядку Тернопільським ОВК позивачу 10 листопада 2017 року.  Цей факт стверджується матеріалами справи, зокрема, про отримання такого свідчить подана заява від 27 листопада 2018 року про незгоду з таким рішенням та повторне направлення вказаних документів на розгляд.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач лише 21 липня 2020 року звернувся в суд з позовною заявою, в якій просить визнати протиправним та скасувати пункт 7 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум оформленого протоколом засідання від 06 жовтня 2017 року № 105.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Враховуючи той факт, що позивач про оскаржуване рішення від 06 жовтня 2017 року знав ще у листопаді 2017 року, однак звернувся до суду із вказаною позовною вимогою лише 21 липня 2020 року, тобто понад шестимісячний строк на звернення до суду, причин щодо пропуску строку на оскарження цього рішення не навів, тому, на думку колегії суддів, таку необхідно залишити без розгляду.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Тернопільського ОВК щодо не направлення повторно заяви позивача в Міністерство оборони України для розгляду, зобов`язання Тернопільського ОВК направити таку заяву, а також зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настання інвалідності II групи, то колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, а також алгоритм вчинення дій визначений у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України
від 25 грудня 2013 р. № 975 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
Так, п.12 цього Порядку передбачав, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Згідно з п.13 Порядку №975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Як встановлено вище, позивач звернувся з заявою від 12 вересня 2017 року з відповідним переліком документів до Тернопільського ОВК про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності з захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини.
Крім того, матеріалами справи стверджується, що Тернопільський ОВК направив для розгляду та прийняття відповідного рішення до Міністерства оборони України.
З матеріалів справи також вбачається, що 06 жовтня 2017 року комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум рішенням, оформленим протоколом №105, відмовила позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, мотивуючи тим, що інвалідність йому встановлена до 01 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також, що зміна групи інвалідності відбулася понад дворічний термін, що не дає підстав для здійснення ОСОБА_1 доплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із зміною групи інвалідності.
Про вказане рішення Тернопільський ОВК повідомив позивача 10 листопада 2017 року.
Не погодившись з таким рішенням, позивач 27 листопада 2018 року та 18 червня 2020 року ОСОБА_1 звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявами про незгоду з таким рішенням та про направлення його документів у Міністерство оборони України для повторного розгляду.
Однак відповідач- Тернопільський ОВК на вказані заяви позивача листами від 29 листопада 2018 року та від 22 червня 2020 року №10/2/3643, відповідно, надав відповіді про те, що оформлені документи були направлені в Департамент фінансів Міністерства оборони України для подачі на розгляд комісії для прийняття рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги. Протоколом від 06 жовтня 2017 року №105 комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат розглянувши подані документи дійшла висновку про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги. Рішення про відмову у призначенні грошової допомоги можна оскаржити у встановленому порядку. 
Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправною бездіяльності Тернопільського ОВК щодо не направлення повторно заяви позивача в Міністерство оборони України для розгляду, зобов`язання Тернопільського ОВК направити таку заяву, а також зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настання інвалідності II групи, оскільки з приводу поданої заяви від 12 вересня 2017 року та відповідного пакету документів відповідачами були вчинені усі передбачені Порядком №975 дії та прийнято Міністерством оборони України рішення від 06 жовтня 2017 року про відмову, жодних нових документів, як стверджується матеріалами справи, подано не було, а тому підстав для повторного направлення тієї ж заяви від 12 вересня 2017 року та відповідного пакету документів доданих до неї, по суті якої прийнято рішення, у відповідача не було, про що останній повідомив позивача та роз`яснив право на оскарження прийнятого рішення від 06 жовтня 2017 року.
Разом з тим, суд першої інстанції не врахував усі наведені вище обставини, та, відповідно, не надав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Доводи апеляційних скарг колегія суддів вважає підставними та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції з наведених вище мотивів. 
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                  п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Міністерства оборони України, Тернопільського обласного військового комісаріату задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 500/1821/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов у частині визнання протиправним та скасування пункту 7 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаної із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум оформленого протоколом засідання від 06 жовтня 2017 року № 105 про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду II групи з 04 квітня 2017 року внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини – залишити без розгляду.
У решті задоволення позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 18 лютого 2021 року.