ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 р.	Справа № 520/7769/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.
позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Склярової А.В.
представника відповідача Яковлевої В.В.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Білова О.В., м. Харків, повний текст складено 06.08.20 року по справі № 520/7769/2020
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради                
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до  Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради (далі - відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення УПСЗНА Індустріального району ХМР у частині призначення розміру (197,07 грн. щомісяця) державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям з 01.04.2020 по 30.09.2020;
- встановити розмір державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям ( ОСОБА_1 ) з 21.02.2019 по 30.09.2020 як для непрацездатних осіб;
- стягнути з відповідача на рахунок ОСОБА_1 відшкодовану суму за нанесену моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2020 вказаний адміністративного позову задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення УПСЗНА Індустріального району ХМР у частині призначеного розміру (197,07 грн. щомісяця) державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям з 01.04.2020 по 30.09.2020.
Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради (вул. Біблика, буд. 6, м. Харків, 61007, код ЄДРПОУ 26281752) визначити розмір державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям з 01.04.2020 по 30.09.2020 для сім`ї ОСОБА_1 за результатами обстеження матеріально-побутових умов його сім`ї.
В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року у справі № 520/7769/2020 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що соціальна допомога не може бути встановлена у розмірі, нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Позивач  посилається на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2018 по справі № 627/74/18 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2018 року по справі № 591/6563/13-а. Також зазначає, що судом першої інстанції не враховано приписи ст. 43 Конституції України, за змістом якої пенсія та інші соціальні виплати, яка отримує особа та які є основним джерелом її існування мають забезпечувати рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму, що зазначено у рішенні Верховного Суду від 12.06.2018 по справі № 591/6563/13-а. Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 200000 грн., оскільки призначена відповідачем соціальна допомога у розмірі 197,07 грн. не інакше як фізичне та моральне знущання над людиною та складає близько 10% від прожиткового мінімуму, що не відповідає соціальним нормам життя людини. В обґрунтування необхідності стягнення моральної шкоди також зазначає, що протиправно призначеної відповідачем соціальної допомоги лише у розмірі 197,07 не вистачає на мінімальні життєві потреби: харчування, лікування, одяг (мінімальний набір продуктів харчування, непродовольчих товарів та набір послуг), недостатній розмір державної соціальної допомоги призвів до накопичення богів близько 300000 грн. та погіршився стан здоров`я.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи  апеляційної скарги, та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги  апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працює, пенсію не отримує, у шлюбі не перебуває, дітей не має, статусу безробітного не має, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є приватним підприємцем з 06.06.2008, в процесі припинення не перебуває.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради (далі - УПСЗНА Індустріального району ХМР) з 01.07.2010 як отримувач державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям відповідно до Закону Україні «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» (далі - Закон).
28.04.2020 позивачем з метою призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям відповідно до Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 № 250 (далі - Порядок), було направлено Заяву про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг до органу праці та соціального захисту населення Індустріального району м.Харкова (УПСЗНА Індустріального району ХМР) (а.с. 10-12) та Декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги (а.с. 18-19).
19.05.2020 позивача повідомлено про призначення допомоги малозабезпеченим сім`ям з 01.04.2020 по 30.09.2020 у розмірі 197,07 грн. щомісяця.
Позивач не погоджується із вказаним розміром допомоги, вважає, що відповідач незаконно зменшив розмір соціальної допомоги до 197,07 грн. на місяць, у зв`язку з чим звернувся до суду.
Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з протиправності рішення УПСЗНА Індустріального району ХМР у частині призначеного розміру (197,07 грн. щомісяця) державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям з 01.04.2020 по 30.09.2020. Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» розмір державної соціальної допомоги визначається як різниця між прожитковим мінімумом для сім`ї та її середньомісячним сукупним доходом, який обчислюється за методикою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування трудових відносин, соціального захисту населення, але цей розмір не може бути більшим ніж 75 відсотків прожиткового мінімуму для сім`ї.
Рівень забезпечення прожиткового мінімуму встановлюється виходячи з реальних можливостей видаткової частини Державного бюджету України i затверджується одночасно з прийняттям закону про Державний бюджет України на відповідний piк.
Таким чином, законом визначений максимальний рівень державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, який в будь-якому разі не може перевищувати 75 відсотків прожиткового мінімуму для сім`ї. Крім того, для розрахунку вказаної допомоги законом передбачено встановлення рівня забезпечення прожиткового мінімуму на відповідний piк, який встановлюється виходячи з реальних можливостей видаткової частини Державного бюджету України.
Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 piк» у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становить з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, а для основних соціальних i демографічних груп населення:
працездатних ociб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні;
осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривні.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 piк» у 2020 році рівень забезпечення прожиткового мінімуму для призначення допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» у відсотковому співвідношенні до прожиткового мінімуму для основних соціальних i демографічних груп населення становить: для працездатних осіб - 25 відсотків, для осіб, які втратили працездатність, та інвалідів - 100 відсотків відповідного прожиткового мінімуму.
Позивач вважає, що відповідач при призначенні йому допомоги протиправно не застосував прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність - 100 відсотків відповідного прожиткового мінімуму, оскільки станом на день звернення до відповідача позивач набув пенсійного віку, проте не має необхідного страхового стажу для призначення пенсії за віком.
Відповідно до абз. 17 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон 1058) непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого ст. 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Статтею 26 визначає вік, з якого особа набуває права на отримання пенсії, який залежить від наявного страхового стажу.
Таким чином, пенсійний вік, визначений у  ст. 26 Закону 1058 застосовується до осіб, в тому числі для віднесення їх до категорії працездатних або непрацездатних осіб (за відсутності інших ознак, які визначають особу як непрацездатну) в залежності від наявного страхового стажу.
Позивач досяг 60-річного віку, та в той же час не заперечує факту відсутності у нього страхового стажу, який вимагається ч. 1 ст. 26 Закону 1058 для набуття права на пенсію.
Отже, пенсійний вік, встановлений ч. 1 ст. 26 Закону 1058-IV (60 років), до позивача не може бути застосований для визначення статусу непрацездатної особи.
До позивача застосовуються положення ч. 2-3 ст. 26 Закону 1058-IV, відповідно до яких особи, що не мають відповідного страхового стажу, визначеного ч. 1 ст. 26, набувають права на пенсію відповідно в 63 та 65 років.
Отже, враховуючи, що позивач не має страхового стажу, визначеного ч. 1 ст. 26 Закону 1058-IV, та не досяг пенсійного віку визначеного ч. 2-3 ст. 26 Закону 1058-IV (станом на дату звернення позивач досяг 61-річного віку), позивач не є непрацездатним в розумінні Закону 1058-IV, з огляду на що, відповідачем правомірно застосовано рівень забезпечення прожиткового мінімуму для призначення допомоги для працездатних осіб в розмірі 25%.
Доказів наявності інших підстав для віднесення позивача до осіб, які втратили працездатність позивачем до відповідача та суду не надано.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині встановлення розміру державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям ( ОСОБА_1 ) з 21.02.2019 по 30.09.2020 як для непрацездатних осіб.
Щодо доводів позивача про непогодження з рішення УПСЗНА Індустріального району ХМР у частині призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям з 01.04.2020 по 30.09.2020 у розміру 197,07 грн. щомісяця та наявність повноважень відповідача на таке призначення, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» призначення і виплата державної соціальної допомоги здійснюються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем проживання уповноваженого представника сім`ї.
Порядок призначення, умови виплати та підстави для припинення виплати державної соціальної допомоги, перелік документів, необхідних для призначення допомоги згідно із цим Законом, встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 № 250 визначено суб`єктів, що мають право призначати державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям.
Так, відповідно до п. 3 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги здійснюються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад міст обласного значення, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за зареєстрованим місцем проживання або місцем проживання уповноваженого представника малозабезпеченої сім`ї.
У сільській місцевості заяви про призначення державної соціальної допомоги, до яких додаються необхідні документи (далі - заяви з необхідними документами), приймаються уповноваженими особами, визначеними виконавчими комітетами селищних, сільських рад, та передаються органам соціального захисту населення.
У територіальній громаді, в якій утворено виконавчі органи сільської, селищної, міської ради, заяви з необхідними документами приймаються уповноваженими посадовими особами виконавчого органу сільської, селищної, міської ради територіальної громади (далі - посадова особа територіальної громади) та передаються відповідному органу соціального захисту населення.
Заяви з необхідними документами, подані через центр надання адміністративних послуг, передаються відповідному органу соціального захисту населення.
Таким чином, Законом України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» та Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 № 250, обов`язок розглядати питання призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та приймати відповідні рішення покладений на відповідача.
Колегія суддів зазначає, що у формі заяви про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг зазначено фразу «У випадку, якщо прийняття рішення щодо моєї заяви потребує окремого рішення місцевих органів виконавчої влади/місцевого самоврядування або утвореної ними комісії, прошу розглянути/не розглянути мою заяву відповідними місцевими органами виконавчої влади/місцевого самоврядування або утвореною ними комісією».
Підкреслюючи відповідне твердження у вказаній фразі, заявник фактично здійснює волевиявлення щодо розгляду у разі наявності відповідних підстав його заяви відповідними органами або утвореною ними комісією.
В той же час, підстави для розгляду та винесення окремого рішення вказаними органами або комісією таких заяв мають бути встановлені нормами законодавства, на підставі яких така необхідність визначається суб`єктом, зазначеним в п. 3 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги.
Згідно п. 10 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги, соціальна допомога не призначається у разі, коли, зокрема:
- працездатні члени малозабезпеченої сім`ї не працюють, не служать, не вчаться за денною формою навчання у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти протягом трьох місяців, що передують місяцю звернення за призначенням державної соціальної допомоги (крім осіб, які в установленому порядку визнані безробітними та за інформацією центрів зайнятості не порушують законодавство про зайнятість щодо сприяння своєму працевлаштуванню; осіб, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку або за дітьми, які потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більше ніж до досягнення ними шестирічного віку; осіб, які доглядають за особами з інвалідністю I групи або дітьми з інвалідністю віком до 18 років, за особами з інвалідністю II групи внаслідок психічного розладу, а також за особами, які досягли 80-річного віку; фізичних осіб, які надають соціальні послуги);
- під час вибіркового обстеження матеріально-побутових умов сім`ї з`ясовано, що малозабезпечена сім`я має додаткові джерела для існування, не зазначені у декларації про доходи та майно (здача у найм або оренду житлового приміщення (будинку) або його частини; один чи кілька членів сім`ї працюють без оформлення трудових відносин у встановленому порядку; можливість отримання доходу від утримання худоби, птиці, інших тварин; дохід від народних промислів, використання наявної сільськогосподарської техніки, вантажної машини, мікроавтобуса тощо);
- особи, які входять до складу малозабезпеченої сім`ї, протягом 12 місяців перед зверненням за наданням соціальної допомоги здійснили купівлю земельної ділянки, квартири (будинку), автомобіля, транспортного засобу (механізму), будівельних матеріалів, інших товарів довгострокового вжитку тощо або оплатили послуги з навчання, будівництва, ремонту квартири (будинку) або автомобіля, транспортного засобу (механізму), телефонного (в тому числі мобільного) зв`язку тощо (крім житлово-комунальних послуг, у межах норм споживання та медичних послуг, пов`язаних із забезпеченням життєдіяльності) в сумі, яка на час звернення перевищує 10-кратну величину прожиткового мінімуму для сім`ї;
- у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок) за умови, що загальна площа житла перевищує 21 кв. метр на одного члена сім`ї та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю, чи більше одного автомобіля, транспортного засобу (механізму).
За наявності обставин, передбачених в абзацах другому-шостому цього пункту, державна соціальна допомога може бути призначена органом соціального захисту населення на підставі рішень районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій та виконавчих комітетів міських і районних у містах (у разі їх створення) рад або утворених ними комісій у разі, коли:
- у складі сім`ї є особа з інвалідністю;
- у малозабезпеченій багатодітній сім`ї виховуються троє або більше дітей віком до 18 років (якщо діти навчаються за денною формою навчання у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років);
- неможливість отримання будь-яких джерел для існування пов`язана з тривалою хворобою одного та/або кількох членів сім`ї. Рішення про призначення державної соціальної допомоги у таких випадках приймається на підставі обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, яка звернулася за призначенням такої допомоги.
Таким чином, п. 10 передбачає як виняток можливість розгляду питання про призначення соціальної допомоги у випадках, коли така допомога призначенню не підлягає, за наявності певних умов, визначених в абзаці 2-6. При цьому призначенню допомоги у вказаних випадках передує окреме рішення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій та виконавчих комітетів міських і районних у містах (у разі їх створення) рад або утворених ними комісій, які приймаються у разі наявності окремих умов, а саме: у складі сім`ї є особа з інвалідністю, у малозабезпеченій багатодітній сім`ї виховуються троє або більше дітей віком до 18 років; неможливість отримання будь-яких джерел для існування пов`язана з тривалою хворобою одного та/або кількох членів сім`ї.
При цьому, рішення про призначення або відмову в призначенні соціальної допомоги в будь-якому випадку виноситься органом соціального захисту, а в разі прийняття відповідними органами окремого рішення - на підставі такого рішення.
Колегією суддів встановлено, що позивач є працездатною особою, яка відповідно до норм чинного законодавства зареєстрована як фізична особа-підприємець, тобто забезпечує себе працею самостійно, а відтак не вважається непрацюючою.
Відтак, позивач не є особою якій соціальна допомога не призначається відповідно до п. 10 Порядку.
Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами відповідач не відмовляв позивачу у призначенні соціальної допомоги на підставі п. 10 Порядку, соціальна допомога позивачу призначена, з огляду на що підстави для застосування положень до позивача про призначення соціальної допомоги на підставі рішень районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій та виконавчих комітетів міських і районних у містах (у разі їх створення) рад або утворених ними комісій відсутні, як і відсутні підстави для прийняття відповідними органами, комісіями окремих рішень відносно позивача.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність протиправних дій відповідача щодо розгляду питання про призначення позивачу соціальної допомоги не у складі комісії.
Колегією суддів встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 28.04.2020 та декларації про доходи та майновий стан ociб, відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» відповідачем було прийнято рішення від 04.03.2020 про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї ОСОБА_1 з 01.04.2020 по 30.09.2020 у pозмірі 197,07 грн. щомісяця (а.с.37).
Відповідачем здійснено розрахунок рівня забезпечення прожиткового мінімуму сім`ї ОСОБА_1 , яка складається з однієї працездатної особи наступним чином.
Згідно розрахунку середньомісячного сукупного доходу сім`ї для призначення державної соціальної допомоги від 01.04.2020 сукупний дохід ciм`ї ОСОБА_1 за 6 місяців, що передують місяцю звернення (з 01.10.2019 по 31.03.2020), становить 525,00 грн., середньомісячний дохід сім`ї складає 87,50 грн.
Отже, прожитковий мінімум для ciм`ї складає 2102 грн.
Розрахунок державної соціальної допомоги: 525,50 грн. (рівень забезпечення прожиткового мінімуму) - 87,50 грн. = 438,00 грн. Обмеження розміру допомоги 394,13 грн. (525,50 грн. х 75%).
З аналізу вказаного слідує, що відповідачем правомірно застосовані відсоткові ставки рівня забезпечення прожиткового мінімуму (25 відсотків для працездатних осіб та загальне 75-відсоткове обмеження розміру державної соціальної допомоги, встановлене статтею 5 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям»).
Остаточний розмір зазначеної допомоги обрахований відповідачем наступним чином.
Оскільки середньомісячний розмір доходів ОСОБА_1 залишився меншим, ніж розмір мінімальної заробітної плати, розмір допомоги поступово зменшено та з 01.04.2020 складає 197,07 грн. (394,13 грн. х 50%).
Згідно наданих відповідачем письмових пояснень до суду апеляційної інстанції від 16.01.2021 року колегією суддів встановлено наступний порядок зменшення розміру допомоги ОСОБА_1 .
Так, відповідачем вказано, що середньомісячний розмір доходів ОСОБА_1 залишався меншим ніж розмір мінімальної заробітної плати, а тому розмір допомоги, починаючи з 01.01.2011 поступово зменшено:
з 01.01.2011 по 30.06.2011 на 20%;
з 01.07.2011 по 31.12.2011 на 40%;
з 01.01.2012 по 30.09.2020 на 50%.
Відповідно до приписів п. 17 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 № 250 (в редакції, яка діяла на момент звернення позивача за призначенням допомоги та прийняття відповідачем рішення за його заявою, далі -  Порядок № 250):
Призначена соціальна допомога може бути зменшена до 50 відсотків її розміру у разі невикористання сім`єю можливостей знаходження додаткових джерел для існування.
У разі повторного подання інформації про відсутність доходів у працездатних осіб, які включені до складу сім`ї (крім осіб, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку або за дітьми, що потребують догляду протягом часу, визначеного в медичному висновку лікувально-консультаційної комісії, але не більше ніж до досягнення ними шестирічного віку; осіб, які доглядають за дітьми, хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні (орфанні) захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, за дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги, яким не встановлено інвалідність; осіб, які доглядають за особами з інвалідністю I групи або дітьми з інвалідністю віком до 18 років та особами, які досягли 80-річного віку; осіб, які в установленому порядку визнані безробітними та, за інформацією центрів зайнятості, не порушують законодавство про зайнятість щодо сприяння своєму працевлаштуванню; дітей, які не мають власних сімей, осіб, які входять до складу сім`ї, та навчаються за денною формою навчання у закладах професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти до досягнення 23-річного віку), а також якщо середньомісячний розмір доходів працездатних осіб, які включені до складу сім`ї, залишається меншим, ніж розмір мінімальної заробітної плати, розмір соціальної допомоги поступово зменшується при кожному наступному зверненні за її призначенням відповідно на 20, 20 і 10 відсотків.
Кожним наступним зверненням вважається повторне подання уповноваженим представником сім`ї заяви і декларації про доходи та майно у строк, який не перевищує шести календарних місяців після припинення виплати раніше призначеної допомоги.
Соціальна допомога може призначатися без зменшення її розміру на підставі рішень районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій та виконавчих комітетів міських і районних у містах (у разі їх створення) рад або утворених ними комісій. Рішення про призначення соціальної допомоги в таких випадках приймається на підставі обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.
Отже, умовами зменшення розміру допомоги є:
-    невикористання сім`єю можливостей знаходження додаткових джерел для існування;
-    якщо середньомісячний розмір доходів працездатних осіб, які включені до складу сім`ї, залишається меншим, ніж розмір мінімальної заробітної плати.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що в деклараціях, поданих позивачем відповідачу за періоди, що передують 01.10.2019, позивачем зазначено середньомісячний розмір доходів ОСОБА_1 , що є меншим, ніж розмір мінімальної заробітної плати.
З аналізу положень п. 17 Порядку вбачається, що для можливості застосування зменшення розміру соціальної допомоги необхідна наявність факту повторності подання декларації про розмір доходів, які є меншими за мінімальну заробітну плату.
Матеріалами справи підтверджується подання відповідачем декларацій, в яких розмір доходів залишається меншим, ніж розмір мінімальної заробітної плати.
Факти призначення попередніх виплат, в тому числі їх поступове зменшення сторонами не заперечуються, рішення про такі призначення протиправними в порядку, встановленому законом, не визнавались, отже, відповідач правомірно враховував розмір доходів позивача, який був нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, при прийнятті рішення.
Таким чином, за наявності подання позивачем інформації про те, що середньомісячний розмір доходів працездатних осіб, які включені до складу сім`ї, залишається меншим, ніж розмір мінімальної заробітної плати, у відповідності до вимог п. 17 Порядку № 250 відповідачем поступово здійснювалось зменшення розміру соціальної допомоги позивачу при кожному наступному зверненні за її призначенням відповідно на 20, 20 і 10 відсотків, що у сукупності дало 50%.
Щодо пошуку позивачем роботи та додаткових джерел доходів, колегія суддів зазначає, що зменшення розміру соціальної допомоги здійснено відповідачем поступово при кожному наступному зверненні за її призначенням відповідно на 20, 20 і 10 відсотків на підставі абз. 2 п. 17 Порядку № 250, у зв`язку з тим, що середньомісячний розмір його доходу є меншим, ніж розмір мінімальної заробітної плати.
За таких обставин, колегія суддів зазначає, що підставою для зменшення розміру соціальної допомоги не було невикористання позивачем можливостей знаходження додаткових джерел для існування
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що пунктом 17 Порядку№ 250 (в редакції, яка діяла на момент призначення допомоги позивачу) була передбачена можливість та умови призначення соціальної допомоги без зменшення її розміру, а саме прийняття такого рішення було можливим на підставі обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.
Колегією суддів встановлено, що відповідачем не було проведено обстеження матеріально-побутових умов сім`ї позивача, підстав нездійснення обстеження відповідачем не наведено.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені    Конституцією    та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином, відповідачем при прийнятті спірного рішення про призначення допомоги в частині зменшення її розміру на 50% не з`ясовано у визначений законодавством спосіб наявності або відсутності умов незастосування до позивача вказаного зменшення, що має встановлюватися за результатами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, якого відповідач не здійснив. Тобто, відповідач при призначенні допомоги не використав всі наявні у нього повноваження для визначення обґрунтованості застосування до позивача зменшення розміру призначеної допомоги на 50%.
Отже, доводи позивача щодо протиправності такого зменшення без проведення обстеження матеріально-побутових умов його сім`ї та без врахування результатів такого обстеження є обгрунтованими.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення УПСЗНА Індустріального району ХМР у частині призначення розміру (197,07 грн. щомісяця) державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям з 01.04.2020 по 30.09.2020 та обраного судом першої інстанції способу захисту прав позивача, а саме зобов`язання відповідача визначити розмір державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям з 01.04.2020 по 30.09.2020 для сімї ОСОБА_1 за результатами обстеження матеріально-побутових умов його сім`ї.
При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про те, що соціальна допомога не може бути встановлена у розмірі, нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого законом, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
З аналізу вищевказаної норми слідує, що соціальна допомога має бути не нижчою від прожиткового мінімуму, встановленого законом у разі якщо вона є основним джерелом існування, тобто особа не має можливості на отримання іншого доходу ніж така допомога з визначених законом підстав.
При цьому колегія суддів зазначає, що позивач є працездатною особою, є приватним підприємцем та отримує дохід від підприємницької діяльності, а тому відсутні підстави стверджувати, що соціальна допомога є єдиним та основним джерелом його існування в розумінні статті 46 Конституції України.
Крім того, у відповідності до ст. 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї, а тому не є основним джерелом існування отримувачів, оскільки розраховується у випадку позивача з урахуванням наявного у осіб доходу.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2018 по справі № 627/74/18 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2018 року по справі № 591/6563/13-а, колегія суддів не враховує, виходячи з наступного. 
Відповідно до п. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
З аналізу вищевказаних норм слідує, що суд при вирішення справи враховує висновки Верховного Суду щодо вибору і застосування норм права, при цьому обов`язковому врахуванню підлягають правові висновки, викладені Верховним Судом у зразковій справі.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на рішення Верховного Суду від 12.06.2018 по справі № 591/6563/13-а, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за обставинами справи № 591/6563/13-а позивач зверталась за перерахунок соціальної допомоги у зв`язку із наявністю рішення суду, яке підтверджує її право на отримання пенсії, тобто особа є непрацездатною на відміну від позивача у цій справі.
Щодо позовних вимог та доводів апеляційної скарги про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 200000 грн., колегія суддів зазначає наступне.
За змістом  ст. 56 Конституції України  кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 1173 ЦК  передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до ч.ч. 1-3   ст. 23 ЦК України  особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У  постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995  із змінами, внесеними згідно з  Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001  та від 27.02.2009 Верховний Суд України говорить про те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Позивач в обґрунтування    позовних вимог стосовно стягнення моральної шкоди у розмірі 200000 грн. зазначив, що протиправно призначеної відповідачем соціальної допомоги лише у розмірі 197,07 не вистачає на мінімальні життєві потреби: харчування, лікування, одяг ( мінімальний набір продуктів харчування, непродовольчих товарів та набір послуг), недостатній розмір державної соціальної допомоги призвів до накопичення богів близько 300000 грн. та погіршився стан здоров`я.
Колегія суддів вказує на  те, що позивач жодним чином не обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди.
Разом з тим, саме по собі таке твердження позивача не є підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200000 грн., оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.
Враховуючи те, що позивачем належним чином не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 200000 грн.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів їх не приймає з огляду на необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача у справі.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року у справі №520/7769/2020  суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року по справі №520/7769/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    О.М. Мінаєва   	
Повний текст постанови складено  29.01.2021 року