Справа № 127/15014/20                                                                        
Провадження № 22-ц/801/412/2021
Категорія: 76
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

23 лютого 2021 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М., 
суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.
з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Хейніса Олександра Григоровича
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Вохмінової О.С., повний текст якого складено 30 листопада 2020 року
в справі №127/15014/20
за позовом ОСОБА_1 (позивач)
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» (відповідач)
про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої заробітної плати, - 

встановив:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої заробітної плати, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 25.11.2014 вона працювала на посаді медичного працівника в ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика», а з 01.10.2018 назву посади змінено на «фахівець з методів розширення збуту». 
21.04.2020 вона отримала лист ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» про те, що в зв`язку з введенням нового штатного розпису її посада з 15.06.2020 буде скорочена. 
Відповідно до наказу № 221-К від 15.06.2020 її було звільнено з посади з 15.06.2020.
Листом від 09.06.2020 вона попередила відповідача, що є одинокою матір`ю, надавши при цьому копію рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.07.2018, копію довідки від 27.05.2020 про те, що вона не зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів, а також копію довідки від 29.04.2020 № 104 про участь у вихованні доньки - ОСОБА_2 2008 р.н. 
Крім того, з березня 2020 року відповідачем в односторонньому порядку була зменшена її заробітна плата, при цьому вона не була попереджена за два місяці про зміну істотних умов праці, чим порушено ст. ст. 32, 97 КЗпП України. Сума невиплаченої зарплати за період з 23.03.2020 до 15.06.2020 становить 23 117,55 грн.
Вважає, що відповідачем було порушено порядок вивільнення, передбачений ст. 49-2 КЗпП України, а також не враховані вимоги ст. 184 КЗпП України про те, що звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника не допускається крім випадків повної ліквідації підприємства, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. 
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила поновити її на посаді фахівця з методів розширення ринку збуту в ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.06.2020 до 15.10.2020 в сумі 74 536 грн. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням, позивач ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Хейніса О.Г., подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції помилково було встановлено, що апелянт не має статусу «одинока матір» і гарантій, встановлених статтею 184 КЗпП України щодо заборони звільнення; роботодавець не дотримався встановленого законом двомісячного строку попередження про наступне звільнення, а також порушив право працівника на виплату заробітної плати повного розміру, так як протиправно видав наказ про її обмеження у зв`язку з простоєм.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Хейніс О.Г. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених в ній, і просив її задовольнити.
Представник відповідача - адвокат Циганчук Н.А. проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.
Заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено наступні обставини справи.
Відповідно до наказу № 147-К від 25.11.2014 ОСОБА_1 було прийнято на посаду медичного представника ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика».
01.10.2018 назву посади «Медичний представник» було змінено на «Фахівець з методів розширення ринку збуту».
Та обставина, що в організації виробництва і праці ТОВ «ДКП Фармацевтична фабрика» сталися зміни, внаслідок яких відбулося скорочення штату працівників, сторонами не оскаржується.  
Повідомленням від 15.04.2020 ОСОБА_1 була попереджена про скорочення посади з 15.06.2020 з наступним звільненням. Одночасно ОСОБА_1 запропоновані 24 вакантні посади в ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика». Зазначене повідомлення було відправлено ОСОБА_1 того ж дня на електронну адресу та рекомендованим поштовим відправленням, яке вона отримала 21.04.2020. 
Позивач ОСОБА_1 не висловила бажання працювати на одній із запропонованих посад та 15.06.2020 подала заяву роботодавцю про надіслання їй трудової книжки після скорочення посади (а.с. 85).
Наказом директора ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» від 15.06.2020 № 221-к «Про звільнення…», ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату працівників) та здійснено виплату вихідної допомоги, з 15.06.2020 (а.с. 70). 
Наказом №311-к від 21.09.2020 наказ від 15.06.2020 № 221-к «Про звільнення ОСОБА_1 » був змінений в частині дати звільнення. Датою звільнення заначено 22.06.2020 та проведено донарахування заробітної плати ОСОБА_1 за 7 календарних днів. 
Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки статусу «одинока матір», а відтак і гарантій, встановлених ст. 184 КЗпП України, щодо заборони звільнення вона не має, а формальне недотримання роботодавцем строку попередження ОСОБА_1 про звільнення за відсутності інших підстав для поновлення її на роботі, не є безумовною підставою для поновлення позивача на роботі, а є підставою для зміни дати звільнення, що і зробив сам роботодавець відповідним наказом.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 
Згідно з частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 
Власник вважається таким, що належно виконав наведені вимоги КЗпП України, якщо запропонував працівнику наявну на підприємстві роботу (посаду), тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працював працівник, який вивільнюється.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення.
Отже однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, у тому числі враховуючи переважне право на залишення на роботі.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спрів» у випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України при недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.
Як встановлено матеріалами справи, про скорочення посади, яку обіймала позивач ОСОБА_1 , остання була повідомлена листом від 15.04.2020, який отримала поштою 21.04.2020, а тому з 22.04.2020 почався перебіг двомісячного строку персонального попередження ОСОБА_1 про наступне її звільнення за п. 1 статті 40 КЗпП України. 
Роботодавець вважаючи, що направлення повідомлення про наступне звільнення засобами електронної пошти 15.04.2020 недостатньо для належного повідомлення працівника згідно з наказом, самостійно усунув це порушення і наказом директора підприємства №311-к від 21.09.2020 наказ від 15.06.2020 № 221-к «Про звільнення ОСОБА_1 » був змінений щодо дати звільнення. Датою звільнення заначено 22.06.2020 та проведено донарахування заробітної плати ОСОБА_1 за 7 календарних днів. 
При розгляді даного спору суд першої інстанції правильно надав оцінку тій обставині, що позивач про наступне звільнення персонально була повідомлена пізніше ніж за два місяці, що потягло зміну дати звільнення з 15 червня 2020 року на 22 червня 2020 року, але прийшов до обґрунтованого висновку про те, що формальне недотримання роботодавцем строку попередження ОСОБА_1 про звільнення за відсутності інших підстав для поновлення її на роботі, не є безумовною підставою для поновлення позивача на роботі, а є підставою для зміни дати звільнення, яку змінив сам роботодавець відповідним наказом.
Також позивач ОСОБА_1 вказувала, що її звільнення відбулось з порушенням вимог статті 184 КЗпП України. Зазначене також є підставою для апеляційного оскарження рішення суду її представником.
Положеннями статті 184 КЗпП України визначено пільги для жінок-матерів, зокрема, одиноких матерів.
Так, відповідно до частини третьої 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. 
Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років та передбачає можливості такого звільнення у випадках повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування.
Такий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року справа N 820/11570/15 (провадження N К/9901/6679/18), від 28 січня 2019 року в справі N 392/1505/17-ц (провадження N 61-38857св18).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 2 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», статтею 6 СК України дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно із законом, застосованого до неї, вона не набуває прав повнолітньої особи раніше.
Відповідно до статей 18-1-18-3 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.
Отже в розумінні цього Закону одинока мати - це жінка, яка має дитину, батьківство якої фактично не визнано (немає спільної заяви батьків, заяви батька, рішення суду). 
При цьому розірвання шлюбу та визначення фактичного місця проживання дитини з матір`ю, що включає в себе обов`язок матері щодо утримання та виховання дитини, не доводять факту відсутності участі батька у вихованні дитини, та, відповідно, не підтверджують наявність у позивача статусу «одинока матір». 
Також визначення «одинокої матері» наведено у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спрів» та пункті 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки».
Так, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.
Пункт 5 частини тринадцятої Закону України «Про відпустки» визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання (аліменти) для надання відпустки значення не має. Право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка як сама виховує дитину).
Разом з тим, поняття «одинока матір», які використовуються при наданні додаткової соціальної відпустки та при вирішенні трудових спорів не є тотожними.
Підтвердженням статусу одинокої матері та відповідно наявних у неї прав і обов`язків щодо дитини є реєстрація в Державному реєстрі актів цивільного стану та видане свідоцтво про народження дитини.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач не підтвердила, що є одинокою матір`ю, оскільки в свідоцтві про народження дитини - ОСОБА_2 батьками записані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . Батько дитини не позбавлений батьківських прав відносно своєї дитини і даних, що він перебуває в розшуку, також немає.
А тому доводи апеляційної скарги про наявність у ОСОБА_1 гарантій як одинокої матері, передбачених статтею 184 КЗпП України, оскільки вона сама виховує та утримує неповнолітню дитину, колегію суддів відхиляються.
Щодо доводів апеляційної скарги про протиправне зменшення заробітної плати позивачки у зв`язку з простоєм, колегія суддів виходить з такого.
Згідно статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.
Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил статті 113 КЗпП України, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, що оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших службових осіб) у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства.
Отже, у випадку простою не з вини працівника, середній заробіток працівника зберігається, лише коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища.
В даному випадку ці положення не застосовуються.
Наказом генерального директора ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» № 40 від 20.03.2020 у зв`язку з введенням карантину по запобіганню розповсюдження коронавірусної хвороби COVID-19, зі специфікою роботи зовнішньої служби, пов`язаною з безпосереднім фізичним контактом з особами закладів охорони здоров`я по всій країні, для запобігання зараження, розповсюдження коронавірусної хвороби COVID-19, а також убезпечення працівників та інших осіб від зараження та з метою забезпечення виконання прийнятих рішень державних органів та Президента України, на підставі ЗУ №533-ІХ від 17.03.2020, ст. 34, 11 КЗпП України, був встановлений простій у Зовнішній службі (де працювала позивач) з 23.03.2020 до дати закінчення карантину в Україні. 
На виконання пункту 2 цього наказу головному бухгалтеру провести відповідні розрахунки заробітної плати на весь період для працівників Зовнішньої служби у розмірі 2/3 тарифної ставки встановленого працівникам окладу (розряду) (а.с. 83). 
Як вбачається з матеріалів справи довідки про нараховану та виплачену заробітну плату, позивачці і було нараховано 2/3 тарифної ставки встановленого їй розряду (окладу) і розрахунок заробітної плати за березень- червень 2020 року включає в себе час простою, який було встановлено для всіх працівників Зовнішньої служби установи. 
За таких обставин, оплата позивачці за час простою заробітної плати в розмірі двох третин встановленого посадового окладу, відповідає положенням частини 1 статті 113 КЗпП України в редакції, що діяла станом на час видання роботодавцем відповідного наказу, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності з 02.04.2020 року статтю 113 КЗпП України викладено у редакції, відповідно до якої період оголошення карантину, встановленого Кабінету Міністрів України є підставою для визнання часу простою таким, що стався не з вини працівника.
Проте зазначене не виключає можливості введення режиму простою наказом роботодавця на підставі загальних підстав, передбачених статтею 34 КЗпП України, а також статті 113 КЗпП України в редакції, що діяла до 02.04.2020 року.
На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченого, на переконання позивача, заробітку за березень-червень 2020 року оскільки недопрацьовані години ОСОБА_1 у вказаний період утворились у зв`язку із запровадженням простою.
Таким чином, колегія суддів вважає суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Хейніса Олександра Григоровича залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року, - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду впродовж одного місяця з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови складено 24.02.2021

Головуючий                                                І.М. Стадник 
       
Судді                                                                Ю.Б. Войтко

                                                                       В.В.Сопрун