Номер провадження: 22-ц/813/6033/21 
Номер справи місцевого суду: 495/1291/17
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дрішлюка І.А.,
при секретарі: Павлючук Ю.В., 

             у судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за законом, -
в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за законом та просила суд визнати за нею у порядку спадкування право власності на наступне нерухоме майно:
- житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , (яка складала 9/25 від загальної площі будинку за адресою АДРЕСА_2 );
- земельну ділянку площею 0,030 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою АДРЕСА_3 , обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , яка до дня смерті була зареєстрована та фактично мешкала в АДРЕСА_4 . Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку загальною площею 228,1 кв.м., житловою площею 168,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки площею 0,030 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою АДРЕСА_3 . До державної нотаріальної контори ОСОБА_2 звернулася пізніше встановленого законом строку, проте вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки проживала разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, однаку реєстрації права власності ОСОБА_2 було відмовлено через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів. Посилаючись на положення статей 1216, 1217, 1258, 1268, 1270 ЦК України, позивачка вважала, що для оформлення права власності на спадкове майно за законом та захисту своїх спадкових прав, немає іншого способу, як звернення до суду із позовною заявою.
Позивачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, її представник ОСОБА_3 надав до суду заяву, у якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, його представник ОСОБА_5 надав до суду заяву, у якій просив розглянути справу без його присутності, позовні вимоги визнав.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року позов задоволено. Суд визнав за ОСОБА_2 в порядку спадкування право власності на: житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , (яка складала 9/25 від загальної площі будинку за адресою АДРЕСА_2 ); земельну ділянку площею 0,030 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою АДРЕСА_3 .
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 та  ОСОБА_6 у травні 2017 року, а ОСОБА_7  у липні 2017 року подали апеляційні скарги, посилаючись на те, що оскаржуваними рішеннями порушено їхні права. Суд не залучив їх до участі у справі, натомість за  ОСОБА_2  визнано право на належний їм житловий будинок  по АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,030 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за тією ж адресою. Стверджували, що нерухомого майна за вказаним позивачем номером не існує, а спір стосується належного заявникам житлового будинку за адресою на АДРЕСА_2 , за життя спадкодавець ОСОБА_4 право власності на спірне майно не набула, а отже, воно не може бути предметом спадкування.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2017 року у прийнятті апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на рішення Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року у цій справі відмовлено з посиланням на те, що порушене право заявників підлягає захисту на загальних підставах, а не в порядку статті 292 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення рішень судами першої та апеляційної інстанцій.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 липня 2017 року у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_7 відмовлено з тих же підстав.
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції від 16 червня 2017 року та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду, мотивуючи тим, що судом першої інстанції його як власника спірного майна не залучено до участі у справі. Рішення суду впливає на його майнові права та інтереси, оскільки право власності на будинок та земельну ділянку визнано за іншою особою, якій це майно не належить. Апеляційним судом відмовлено у прийнятті апеляційних скарг, що робить неможливим захист його порушеного права власності.
Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №495/1291/17 (провадження №611-31065св18) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2017 року в частині відмови у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1 скасовано, справу в цій частині направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на те, що ухвалене судове рішення завдає йому шкоди, що виражається у несприятливих для нього наслідках, суд вирішив питання про його права та обов`язки, не залучивши до участі у справі, тому у нього наявне право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення. Крім того, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, ОСОБА_1 стверджував, що за ОСОБА_2 безпідставно визнано право власності на належний йому житловий будинок на АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,030 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_3 , але нерухомого майна за вказаним позивачем номером не існує, а спір стосується належного йому на праві власності житлового будинку за адресою по АДРЕСА_2 , за життя спадкодавець ОСОБА_4 право власності на спірне майно не набула, а отже, воно не може бути предметом спадкування.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року.
Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007
у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної
частини).
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які  надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6
Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому
порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність
між застосованими засобами та поставленого метою (Volovik v. Ukraine, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.
Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , особи, яка не брала участь у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним рішенням питання про його права, інтереси та (або) обов`язки.
Встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 та скаржником ОСОБА_1 існує спір з приводу частини житлового будинку, яку позивачка ОСОБА_2 вважає спадковим майном, а заявник ОСОБА_1 – своєю власністю, про що свідчить наявність у провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області цивільної справи №495/5728/17 за позовом ОСОБА_2 до відділу державної реєстрації Білгород-Дністровської міської ради, Департаменту державної архітектурної інспекції, третя особа – ОСОБА_1 , про визнання декларації про готовність до експлуатації об`єкта недійсною та скасування реєстрації, а також справи №495/8657/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , про визнання права власності.
Зі змісту обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 , треті особи: ОСОБА_3 , Державна реєстраційна служба Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції, про визнання права власності на спадкове майно, вбачається, що спірне майно зареєстроване, у тому числі, за ОСОБА_1 ..
За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку вважається, що ухвалене судове рішення завдає  ОСОБА_1 шкоди, що виражається у несприятливих для нього наслідках, не залучення його до участі у справіта суттєво порушує його право на доступ до суду, тому суд першої інстанції вирішив питання про його права та обов`язки та у нього наявне право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення. 
27 січня 2021 року від адвоката Гербея А.А. надійшла заява про відкладення судового засідання, яке призначено у режимі відеоконференції за його клопотанням, однак судова колегія не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання з наступних підстав. 
Відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим  розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 08 лютого 2021 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є прийнятною та підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно зі статтями 1216–218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
У статтях 1268, 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою – четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_2 – ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №698, складений відділом РАЦС по м. Білгород-Дністровський, Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції. 
За життя померла заповіт не складала.
З копії державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №067920 від 24 серпня 1999 року, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_4 була власницею земельної ділянки АДРЕСА_3 , площею 0,030 га, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку (присадибна ділянка).
З довідки КП «ЖЕО-№1» від 20 лютого 2017 року №279, вбачається, що на момент смерті спадкодавець була зареєстрована разом з позивачкою в будинку АДРЕСА_4 .
На запит суду Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою була надана копія спадкової справи №40/2017 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , заведеної 21 лютого 2017 року на підставі заяви позивачки про прийняття спадщини після смерті матері (а.с. 31-45).
Проте, державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В. 21 лютого 2017 року надано позивачці письмову відповідь про неможливість видачі їй свідоцтв про право на спадщину за законом на частку житлового будинку та земельних ділянок після смерті ОСОБА_4 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані та спрямовані на захист спадкових прав.
Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного. 
Відповідно до частини 1 статті 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Так, переглядаючи ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2017 року в касаційному порядку, Верховний Суд у своєї постанові від 18 вересня 2019 року у справі №495/1291/17 (провадження №611-31065св18) дійшов такого висновку:«визначальним у питанні прийняття до розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій справі є з`ясування того, чи суд першої інстанції вирішив питання про його права.
Апеляційний суд указаного питання не з`ясував та дійшов помилкового та передчасного висновку про те, що заявник не має права оскаржувати рішення суду першої інстанції в порядку, передбаченому статтею 292 ЦПК України 2004 року.
Заявник стверджує, що фактичним предметом спору є не спадкове майно, на яке претендує позивач ОСОБА_2 , а частина житлового будинку, що належить йому, а також ОСОБА_9 , ОСОБА_7 на праві власності та знаходиться на АДРЕСА_2 й значиться як номер АДРЕСА_5 .
За характером доводів апеляційної скарги вирішення питання про наявність порушення при розгляді справи судом першої інстанції законних прав осіб, які не були залучені до участі в справі, можливе лише при розгляді по суті апеляційної скарги на рішення Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року.
Про те, що між позивачем ОСОБА_2 та скаржником ОСОБА_1 існує спір з приводу частини житлового будинку, яку позивач вважає спадковим майном, а скаржник ОСОБА_1 – своєю власністю, свідчить наявність у провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області справи №495/5728/17 за позовом ОСОБА_2 до відділу державної реєстрації Білгород-Дністровської міської ради, Департаменту державної архітектурної інспекції, третя особа – ОСОБА_1 , про визнання декларації про готовність до експлуатації об`єкта недійсною та скасування реєстрації,а також справи №495/8657/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , про визнання права власності.
Зі змісту обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 , треті особи: ОСОБА_3 , Державна реєстраційна служба Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції, про визнання права власності на спадкове майно, вбачається, що спірне майно зареєстроване, у тому числі, за ОСОБА_1 »
При новому розгляді справи в апеляційному порядку з урахуванням вказаних вище вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції від 18 вересня 2019 року, колегія суддів виходить з наступного.
Дійсно, рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 , третя особа: ОСОБА_3 , державна реєстраційна служба Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції про визнання права власності на спадкове майно, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород – Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 червня 2016 року задоволено й ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_10 , третя особа: ОСОБА_3 , державна реєстраційна служба Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції про визнання права власності на спадкове майно відмовлено у повному обсязі (а.с. 75-77).
Скасовуючи вказане рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що «рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 вересня 2013 року частково скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 жовтня 2010 року, в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 9/25 часток житлового будинку по АДРЕСА_2 , що складається із: житлового будинку літ. «Л», загальною площею 191,4 кв.м., житловою площею 143,3 кв.м., мансарди літ. «Л-1», житлового будинку літ. «С», загальною площею 228,1 кв.м., житловою площею 168,5 кв.м., душу літ. «М», вбиральні літ. «Н», сараю літ. «Р», душу літ. «Т», навісу літ. «У», навісу літ. «Ф», споруд №3, 5-8 та на земельну ділянку площею 0,030 га, що розташована по АДРЕСА_2 , яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) – відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.
На теперішні час спадкове майно ОСОБА_11 , факт належності за якою встановлено рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду 12 жовтня 2010 року, не успадковане.
Суд першої інстанції скасовуючи реєстраційний запис про право власності за ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно щодо якого скасовано реєстраційнію про право власності за вказаними особами, не залучив до участі у справі належних відповідачів та вирішив майнові права ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , без їх участі».
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Згідно із вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України у вказаній редакції). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що заявником ОСОБА_1 в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивністю доведено те, що він є належним відповідачем у справі, але він був залучений до участі у справі, що суттєво порушило його право на спірне нерухоме майно. Оскільки позивачка ОСОБА_2 порушує його право на спірну нерухоме майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України порушене право заявника підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже з урахуванням наведеного, позовні вимоги ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими и задоволенню не підлягають.
Частинами 1, 2, 4 статті 206 ЦПК України, передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач – визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
З матеріалів справи вбачається, що вказаний позов підписаний не позивачкою ОСОБА_2 , а представником відповідача ОСОБА_3 за дорученням – Квітковським Ігорем Олександровичем (а.с. 4).
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 представляв інтереси позивачки за дорученням та просив позов задовольнити. Його представник ОСОБА_5 також визнав позов.
Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що визнання відповідачем позову порушує права ОСОБА_1 й помилково прийняв до уваги визнання позову.
Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі №522/3541/15 (провадження №61-31599св19), дійшов правового висновку про те, що «згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої–п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Термін «зловживання правом» означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.
Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.
Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і, навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними.
Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності ……
Переглядаючи справу у касаційному порядку, враховує конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, застосовує загальні засади цивільного права – принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає за необхідне та доцільне застосувати положення частини третьої статті 16 ЦК України та відмовити ОСОБІ_1 у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала.
Верховний Суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі встановлення істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом».
На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії представника відповідача ОСОБА_5 при подачі позовної заяви й участі в судовому засіданні, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів скаржника ОСОБА_1 , що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 13, 15, 16, 328, 386 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Скаржник ОСОБА_1 поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 704,80 грн. (а.с. 68), тому у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги присудженню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн..
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити, рішення Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовуОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за законом.
Стягнути ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , на користь  ОСОБА_1 , РНОКПП не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , судові витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 704,00 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено: 08 лютого 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік