ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" лютого 2021 р.           Справа№ 910/10377/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Поляк О.І.
суддів:            Дідиченко  М.А. 
          Кропивної Л.В. 
 
розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Стальстройінвест" на рішення господарського суду м. Києва від 12.10.2020 у справі №910/10377/20 (суддя - Зеленіна Н.І.)

за позовом     Приватного підприємства "Стальстройінвест"
до     Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія     "Стальінвест"
про     стягнення 82 968, 04 грн,
ВСТАНОВИВ:
ПП "Стальстройінвест" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ "Виробнича компанія "Стальінвест" про стягнення 82 968,04 грн, з яких: 82     060,00 грн основного боргу; 726,43 грн пені; 181,61 грн 3% річних.
В обґрунтування заявлених вимог ПП "Стальстройінвест" посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором № 291/20 від 01.06.2020 щодо поставки оплаченого позивачем товару, унаслідок чого у ТОВ "Стальінвест" виник обов`язок повернути грошові кошти, отримані за частину непоставленого товару.
Рішенням господарського суду м. Києва від          12.10.2020 у справі №910/10377/20 у задоволенні позову відмовлено. 
Мотивуючи ухвалене рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що акт про недостачу товару від 10.06.2020, на який посилається позивач, не відповідає процедурі, визначеній умовами договору та вимогами Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по кількості, затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965р. № П-6, оскільки складений ПП "Стальстройінвест" в односторонньому порядку без повідомлення та виклику представника відповідача. Водночас наданою відповідачем копією видаткової накладної № 243 від 11.06.2020 підтверджується поставка продукції (металопрокату) позивачу в кількості, номенклатурі та асортименті згідно з рахунком № 14162 від 09.06.2020. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ПП "Стальстройінвест" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. 
У поданій скарзі апелянт посилається на порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, ст. 236 ГПК України щодо законності та обґрунтованості прийнятого рішення. Так, скаржник зазначає, що відзиву на позовну заяву він не отримував, а тому був позбавлений можливості у порядку ст. 80 ГПК України подати до суду першої інстанції заяву про те, що надана відповідачем копія видаткової накладної № 243 від 11.06.2020 є підробленою. 
Одночасно в апеляційній скарзі позивач просить витребувати у відповідача оригінали доданих до відзиву на позовну заяву видаткової накладної № 243 від 11.06.2020 та довіреності № 68 від 09.06.2020.
01.12.2020 матеріали справи разом з апеляційною скаргою надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Дідиченко М.А., Кропивна Л.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 поновлено ПП "Стальстройінвест" строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі №910/10377/20, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП "Стальстройінвест" на вказане рішення господарського суду міста Києва, розгляд апеляційної скарги     визначено здійснювати у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
Розглянувши клопотання позивача про витребування у відповідача оригіналів доданих до відзиву на позовну заяву видаткової накладної № 243 від 11.06.2020 та довіреності № 68 від 09.06.2020, колегія суддів вважає, що його слід залишити без задоволення, оскільки, як зазначає сам відповідач, він має лише копії вказаних документів, що були направлені йому засобами електронного зв`язку, однак, їх оригінали позивачем засобами поштового зв`язку не надсилались. 
Відповідач своїм процесуальним подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до      ст. 269 Господарського процесуального кодексу України     суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено місцевим господарським судом, 01.06.2020 між Приватним підприємством "Стальстройінвест" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Стальінвест" (постачальник) було укладено договір поставки № 291/20, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов`язаний передати у власність покупцеві металопрокат, іменований надалі "продукція", у кількості, якості, номенклатурі та асортименті, наведених у рахунках, які є невід`ємною частиною даного договору, покупець зобов`язаний прийняти продукцію і оплатити її у строки, передбачені даним договором.
У п. 2.2 договору визначено, що кількість кожної партії продукції узгоджується між сторонами в рахунках до цього договору. 
Відповідно до п. 2.6 договору термін поставки продукції - 5 (п`ять) банківських днів після зарахування 100% передоплати. Інші строки поставки та умови оплати окремих партій продукції узгоджуються сторонами.
Згідно з п. п. 3.1 - 3.4 договору ціна продукції, що поставляється за цим договором, є договірною і вказується у відповідних рахунках на поставку продукції. Загальна вартість продукції залежить від фактично замовленої, поставленої та оплаченої кількості продукції і визначається шляхом складання сум видаткових накладних, згідно з якими здійснювалось постачання протягом терміну дії цього договору. Умови оплати - 100 %  передоплата на поточний рахунок постачальника. Розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на підставі наданого постачальником рахунку покупцю.
У п. 3.5 договору сторони обумовили, що загальна сума продукції, яка вказана в рахунку на оплату, базується на теоретичній вазі та може відрізнятися в менший або більший бік після відвантаження продукції, що буде підтверджено відповідними документами. У випадку відвантаження на більшу суму покупець зобов`язаний виконати доплату у термін до 2 (двох) календарних днів з дати поставки продукції, якщо інше не обумовлено. У випадку відвантаження продукції на суму меншу, ніж авансовий платіж, покупець має право письмово звернутися до постачальника про повернення грошових коштів.
Відповідно до п. 4.1 договору приймання продукції за кількістю та якістю здійснюється матеріально відповідальним представником покупця за довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей, оформленою у відповідності з вимогами діючого законодавства України та умовами даного Договору: за кількістю - на підставі даних видаткової накладної або товарно-транспортної накладної відповідно до Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по кількості, затвердженою Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965р. № П-6; за якістю - згідно із супровідними документами, що посвідчують якість продукції, яка поставляється.
Згідно з п. 4.3 договору, якщо будуть виявленні факти нестачі або недоліків продукції під час її приймання за кількістю/якістю, виклик представника постачальника є обов`язковим. Повідомлення про виклик представника постачальника надсилається негайно, протягом 24-х годин з дня, зазначеного у товаросупровідних документах. Нестачею вважається кількість товару, що є різницею між кількістю продукції, обумовленою у відповідній накладній на відвантаження з врахуванням узгодженого толерансу поставки та фактичною кількістю поставленої продукції.
Підписання особою, уповноваженою покупцем на прийняття продукції, видаткової накладної, свідчить про згоду покупця із характеристиками та кількістю продукції, вказаними постачальником у цій видатковій накладній (п. 4.5 договору).
Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату № 14162 від 09.06.2020 на суму 110 770,00 грн вартості товару за найменуванням "полоса" 100х20 (318м) у кількості 5,035 т.
Платіжним дорученням № 222 від 09.06.2020 підтверджується, що позивач перерахував відповідачу кошти у сумі 110 770, 00 грн з призначенням платежу -  сплата за полосу згідно рахунку № 14162 від 09.06.2020.
Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив, що 10.06.2020  за адресою місцезнаходження ПП "Стальстройінвест", а саме:     м. Дніпро, вул. Ударників, 40Б, відповідачем був поставлений товар у кількості, яка є меншою, ніж оплачена покупцем за рахунком № 14162 від 09.06.2020, про що свідчить вагова відомість № 10/06-20 від 10.06.2020 та акт про нестачу від 10.06.2020, складений представниками позивача. При цьому видаткової накладної чи інших супровідних документів на продукцію позивачу надано не було. У зв`язку з наведеною обставиною позивачем на адресу відповідача було направлено лист за вих. № 17/06-2020 від 17.06.2020 з вимогою повернути сплачені грошові кошти у сумі 82060,00 грн, що становить вартість непоставленої продукції.  
Однак, вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та без задоволення.
Встановивши вказані обставини справи, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів, отриманих за частину непоставленого товару, у сумі 82060,00 грн задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У силу частини 2 наведеної норми обов`язання виникають з підстав, встановлених     статтею 11     цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно з приписами ст. 193 ГК України      суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення     Цивільного кодексу України     з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Укладений між сторонами договір №  291/20 від 01.06.2020 за своєю правовою природою є договором поставки. 
Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 вказаного Кодексу).
Статтею 662 ЦК України     встановлений обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
У силу ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень     статті 530     цього Кодексу.
Відповідно до ст. 669 ЦК України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.
Зі змісту ч. 1 ст. 693 ЦК України слідує, що договором може бути встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата).
У силу ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Як уже зазначалося, позивачем за платіжним дорученням № 222 від 09.06.2020 було перераховано відповідачу згідно його рахунку № 14162 від 09.06.2020 суму передоплати у розмірі 110 770,00 грн  за товар «полосу» 100х20 (318м) у кількості 5,035 т.
Таким чином, виходячи з умов п. 2.6 договору, у відповідача виник обов`язок поставити позивачеві протягом 5 банківських днів замовлений та оплачений ним товар.  
Наявні у матеріалах справи вагова відомість від 10.06.2020 та акт про нестачу від 10.06.2020, складений представниками позивача при прийманні товару, свідчать що у вказану дату за адресою місцезнаходження ПП "Стальстройінвест" (м. Дніпро, вул. Ударників, 40Б) прибув вантажний автомобіль марки ТАТА, д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 з металопрокатом від ТОВ "Виробнича компанія     "Стальінвест", однак, без будь-яких супровідних та видаткових документів на товар. 
За результатами приймання товару позивачем встановлено його фактичну наявність у кількості 1,305 т, з яких 12 полос - по 6м, 1 полоса - 5м, що відображено у вищевказаних ваговій відомості та акті від 10.06.2020. 
Відповідно до п. 12 Інструкції  про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженої Постановою Державного арбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965р. № П-6 (далі - Інструкція), якою сторони договору узгодили керуватися при прийманні товару, приймання продукції за кількістю здійснюється за транспортними і супровідними документами (рахунок-фактура, специфікації, описи, упаковочні ярлики та ін.) відправника (виробника).  Відсутність вказаних документів чи деяких з них не призупиняє приймання продукції. У такому випадку складається акт про фактичну наявність продукції і в цьому акті вказується, які документи відсутні. 
З аналізу наведеного пункту слідує, що відсутність видаткових чи інших супровідних документів на товар не є обставиною, яка унеможливлює чи вимагає призупинити прийняття такого товару покупцем. Навпаки, наведене лише зобов`язує покупця скласти акт на підтвердження фактичної кількості поставленого/прийнятого товару та відсутності тих чи інших документів на нього. При цьому виклик представника постачальника для складання двостороннього акта вказаним пунктом Інструкції не вимагається.   
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Відповідно до ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми);дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Отже, первинними документами, які супроводжують більшість господарських операцій, є: видаткова накладна, рахунок фактура, товарно-транспортна накладна,  акт виконаних робіт або акт приймання виконаних робіт, платіжні доручення.
Водночас аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку, що первинними документами саме в цілях доказування в судових спорах можна вважати й інші документи, що підтверджують реальність здійснення господарської операції, хоча вони такими можуть і не бути в розумінні бухгалтерського обліку.
З огляду на викладене, враховуючи, що товар було доставлено ПП "Стальстройінвест" за відсутності  будь-яких видаткових чи супровідних документів на нього, колегія суддів дійшла висновку, що акт позивача про нестачу від 10.06.2020, незважаючи на назву, за своєю суттю та змістом є саме тим документом, що складений у відповідності до п. 12 Інструкції, та який підтверджує реальність здійснення поставки відповідачем позивачу товару, фактичною кількістю 1,305 т. 
При цьому колегія суддів зазначає про помилковість визначення місцевим господарським судом правової природи вказаного акта саме як акта про недостачу товару, оскільки у розумінні п. 4.1 договору та п. п. 16, 17, 18, 25 Інструкції такий складається у разі невідповідності між кількістю фактично поставленої продукції та кількістю, вказаною в транспортних і супровідних документах на неї. Разом з тим, поставка даної партії товару була здійснена за відсутності останніх. 
Статтею 129 Конституції України     встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Аналогічні положення закріплені також і нормами ГПК України, зокрема, ст. 13 названого Кодексу, за приписами якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже, з аналізу наведених процесуальних норм слідує, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах принципу змагальності, який не лише наділяє сторін відповідними правами, але і покладає на них тягар доказування, тобто обов`язок довести ті обставини, на які сторона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому в силу     ст. 79 ГПК України     наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Запроваджений наведеною нормою стандарт доказування вірогідності доказів полягає у необхідності співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач, у результаті чого вбачається за можливе дійти висновку, що факти, які розглядаються, ймовірно мали місце, як про це стверджується стороною по справі.           При цьому, важливим стає те, не скільки доказів буде надано за кількістю, а їх змістовна вага, тобто домінування не у кількісному, а у якісному вимірі.
За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з положень наведених норм, співставивши надані сторонами у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що      факт здійснення господарської операції з поставки дійсно мав місце 10.06.2020, що підтверджується ваговою відомістю від 10.06.2020 та актом про нестачу від 10.06.2020, складеними позивачем безпосередньо при прийманні доставленого відповідачем товару у кількості 1,305 т, з яких 12 полос - по 6м і 1 полоса - 5м, як про те стверджує ПП "Стальстройінвест". Натомість, подана відповідачем копія видаткової накладної № 243, складена на наступний день - 11.06.2020, не може достовірно підтверджувати фактичних обставин її здійснення у цей день, оскільки, у ній нижче підпису представника позивача міститься застереження «без отримання металопрокату», тобто видаткова накладна складена услід уже закінченій господарській операції.
Більше того, з копії вказаної видаткової накладної вбачається, що остання з боку ПП "Стальстройінвест" підписана помічником керівника (без зазначення ПІБ), у той час як довіреністю № 68 від 09.06.2020 саме директор позивача Кузьменко О.В. уповноважувався на отримання від відповідача товарно-матеріальних цінностей за рахунком № 14162 від 09.06.2020. 
Враховуючи, що станом на дату складання видаткової накладної № 243 від 11.06.2020 названа в ній господарська операція фактично не здійснювалася, а також беручи до уваги, що спірна видаткова накладна зі сторони позивача підписана не уповноваженою на те особою, у суду відсутні підстави приймати її в якості належного доказу поставки всієї партії замовленого і оплаченого позивачем товару, як про те стверджує ТОВ "Виробнича компанія     "Стальінвест".
Що стосується довіреності № 68 від 09.06.2020, то у розумінні     Закону України «Про     бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»     вона не є первинним документом, а свідчить лише про уповноваження тієї чи іншої особи на здійснення господарської операції, тому сама по собі наявність останньої у матеріалах справи не може підтверджувати факту поставки позивачу оплаченої ним  продукції.  
Водночас будь-яких інших доказів на підтвердження виконання взятого на себе зобов`язання з поставки оплаченої покупцем партії товару у повному обсязі відповідачем у порядку ст. ст. 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80 ГПК України не надано. 
З огляду на те, що матеріалами справи підтверджується поставка відповідачем позивачу лише частини оплаченого товару, а також беручи до уваги відмову останнього від подальшого виконання відповідачем його обов`язку поставити товар та заявлену вимогу про повернення суми передплати, на яку товар поставлено не було, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 82     060,00 грн заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 726,43 грн, нараховану за період з 17.06.2020 по 13.07.2020, обґрунтовуючи заявлену вимогу посиланням на п. 5.1 договору та порушенням відповідачем строку поставки товару.
Статтею 610 ЦК України     встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1     ст. 612 ЦК України).
Як уже зазначалося, в обумовлений договором строк відповідач поставив позивачу лише частину оплаченого товару, тобто припустився порушення взятого на себе зобов`язання.
Відповідно до     ст. 611 ЦК України     у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
У п. 5.1 договору сторони погодили, що у разі  порушення постачальником строків поставки продукції, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день затримки поставки. 
Зі змісту вказаного пункту договору слідує, що останній передбачає відповідальність постачальника у вигляді сплати пені за порушення строків виконання зобов`язання з поставки товару. 
Так, згідно розрахунку позивача початковою датою нарахування заявленої до стягнення пені є перший день прострочення відповідачем виконання обов`язку з поставки товару - 17.06.2020, а кінцевою - 13.07.2020. 
Проте, з матеріалів справи вбачається, що 23.06.2020 ПП "Стальстройінвест" на адресу відповідача була направлена заява № 17/06-2020 від 17.06.2020, у якій позивач у зв`язку зі спливом обумовленого п. 2.6 договору строку поставки товару просив повернути грошові кошти у сумі 82060,00 грн, сплачені за частину непоставленого товару.           
Наведена обставина свідчить, що покупець задовольнився виконаним, відмовився від виконання договору постачальником, у тому числі і від подальшої поставки та прийняття товару, а відтак реалізація позивачем 23.06.2020 свого права вимагати повернення передплати за частину непоставленого товару виключає подальшу відповідальність ТОВ "Виробнича компанія     "Стальінвест" у вигляді сплати пені за порушення строків поставки іншої частини продукції.
Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені за період, у якому мало місце прострочення відповідачем виконання зобов`язання з поставки товару, тобто з 17.06.2020 по 22.06.2020 включно, колегія суддів зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у сумі 161,87 грн.
Також позивач просив стягнути з відповідача 3% річних у сумі 181,61 грн, нарахованих за період з 17.06.2020 по 13.07.2020, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України та прострочення відповідачем виконання обов`язку з повернення спірної суми попередньої оплати, товар на яку поставлено не було.
У силу ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Виходячи з аналізу чинного законодавства, аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.
За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, у якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Отже, правовідношення, у якому внаслідок реалізації позивачем (покупцем) передбаченого ч. 2 ст. 693 ЦК України права вимагати повернення передплати за частину непоставленого товару у відповідача (постачальника) виник обов`язок повернути суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти), є грошовим зобов`язанням, а тому, відповідно, на нього можуть нараховуватися 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Слід зазначити, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 у справі №918/631/19.
Отже, колегія суддів погоджується з твердженням позивача про те, що відповідач прострочив своє грошове зобов`язання з повернення спірної суми попередньої оплати, утім, зазначає, що початковою датою виникнення останнього слід вважати день реалізації покупцем права вимагати повернення передплати, тобто 23.06.2020, а не перший день прострочення постачальником зобов`язання з поставки товару - 17.06.2020, як помилково вказує позивач.
Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних, нарахованих на заборгованість у сумі 82060,00 грн за період з 23.06.2020 - 13.07.2020, колегія суддів дійшла висновку, що вони підлягають стягненню з відповідача у розмірі 141,64 грн.
Згідно з ч. 1          ст. 277 ГПК України     підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у позові в частині стягнення з відповідача ТОВ "Виробнича компанія "Стальінвест" 82     060,00 грн основного боргу, 161,87 грн пені та 141,64 грн 3% річних прийняте при неповному нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та ненаданні оцінки всім обставинам справи у їх сукупності, що мало своїм наслідком неправильне застосування судом норм матеріального права до спірних правовідносин сторін, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вказаних вимог. 
Відповідно до     ст. 129 ГПК України     судовий збір за подання позову та апеляційної скарги покладається судом на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 267-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1.          Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Стальстройінвест" задовольнити частково.
2.          Рішення Господарського суду м. Києва від          12.10.2020 у справі №910/10377/20 в частині відмови у позові про стягнення 82     060,00 грн основного боргу, 161,87 грн пені та 141,64 грн 3% річних скасувати.
3.          У цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
4.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія     "Стальінвест" (03113, м. Київ, провул. Артилерійський, 5 А, оф.11, код ЄДРПОУ 43025856) на користь Приватного підприємства "Стальстройінвест" (49019, Дніпропетровсьва обл., м. Дніпро, вул. Ударників, 40 Б, код ЄДРПОУ 31685174) 82     060,00 грн основного боргу, 161,87 грн пені та 141,64 грн 3% річних. 
5.          В іншій частині рішення господарського суду м. Києва від          12.10.2020 у справі №910/10377/20 залишити без змін.
6.          Здійснити новий розподіл судових витрат.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія     "Стальінвест" (03113, м. Київ, провул. Артилерійський, 5 А, оф.11, код ЄДРПОУ 43025856) на користь Приватного підприємства "Стальстройінвест" (49019, Дніпропетровсьва обл., м. Дніпро, вул. Ударників, 40 Б, код ЄДРПОУ 31685174) 2086,68 грн судового збору за подання позовної заяви та 3134,99 грн судового збору за подання апеляційної скарги. 
7.          Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      О.І. Поляк 

Судді                                                                                М.А. Дідиченко

                                                                                Л.В. Кропивна