Справа № 127/14234/20
Провадження № 22-ц/801/86/2021
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року	Справа № 127/14234/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Луценко Л. В. від 12 жовтня 2020 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення), –

встановив:

04 квітня 2020 року ОСОБА_1  звернулася з цим позовом, за яким просила стягнути за рахунок Державного бюджету України на її користь 7000 грн 00 к. на відшкодування моральної шкоди. 
На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що постановою Верховного Суду від 23 червня 2020 року у адміністративній справі № 802/357/17-а її адміністративний позов до начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково, визнано протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області щодо повернення ОСОБА_1 без виконання виконавчого листа, виданого 23 січня 2017 року на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2016 року у справі № 127/12167/16-ц та зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області прийняти до виконання виконавчий лист № 127/12167/16-ц, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області 23 січня 2017 року про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь 1000 грн 00 к. в рахунок відшкодування моральної шкоди, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
Вказувала, що протиправними діями посадових осіб порушено її конституційні, законні та конвенційні права як стягувача на виконання остаточного рішення суду, яким їй присуджено грошові кошти з боржника, призвело до необхідності інваліду, пенсіонеру, особі у похилому віці відстоювати тривалий час (більше трьох років) у судах свої права та неможливості вчасно отримати і використати присуджені у судовому порядку кошти з боржника у зв`язку із неправомірними діями органу державної влади, на який законом покладено обов`язок по примусовому виконанню рішення суду. Ці дії викликали у неї негативні емоції, психологічне напруження, переживання, душевні та психічні страждання, розчарування та приниження, внаслідок чого їй заподіяно моральну шкоду. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 4000 грн 00 к. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2285 грн 71 к.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що протиправними діями Головного управління Державної казначейської служби України ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, що виразилась в перенесених душевних та психічних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття, яких ОСОБА_1 зазнала у зв`язку з порушенням її конституційних, законних, конвенційних прав на виконання остаточного рішення суду, яким їй присуджено грошові кошти з боржника, необхідності пенсіонеру, особі у похилому віці відстоювати у судах свої права та не мати можливості отримати і використати присуджені у судовому порядку кошти з боржника у зв`язку із неправомірною бездіяльністю органу державної влади, неможливості вести звичайний спосіб життя тощо.
В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило скасувати це рішення суду та ухвалити нове про відмову у позові.
Апеляційна скарга мотивована тим, що виконання виконавчий лист № 127/12167/16-ц, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області 23 січня 2017 року про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1000 грн 00 к. виконано ще 20 листопада 2017 року, а тому вважати що діями (бездіяльністю) Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області завдано ОСОБА_1 моральної шкоди, у зв`язку з невиконанням цього виконавчого листа більше трьох років, вважати не можна.
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи. Вказувала, що твердження про те, що 20 листопада 2017 року виконавчий лист був виконаний Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області та виплачено 1000 грн 00 к. відповідач не може ні підтвердити, ні спростувати, оскільки на її користь різними судами стягувалися різні суми, зокрема кілька разів по 1000 грн 00 к. Крім того, просила стягнути Державного бюджету України на її користь 2000 грн 00 к. витрат на правничу допомогу за складання відзиву на апеляційну скаргу. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2016 року у справі № 127/12167/16-ц за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Замостянського відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , 1000 грн 00 к. в рахунок відшкодування моральної шкоди, яке ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року залишено без змін. 
23 січня 2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист про примусове виконання вказаного вище судового рішення (а. с. 88).
Виконавчий лист разом із заявою ОСОБА_1 подала до Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області 06 лютого 2017 року (а. с. 6, 52).
07 лютого 2017 року Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області листом №12-13/105-610 повідомило ОСОБА_1 про те, що виконавчий лист не містить ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань боржника, що є підставою його повернення позивачу (а. с. 6 –7).
Постановою Верховного Суду від 23 червня 2020 року у адміністративній справі № 802/357/17-а адміністративний позов ОСОБА_1 до начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково, визнано протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області щодо повернення ОСОБА_1 без виконання виконавчого листа, (а. с. 4 – 14).
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частинами першою, другою статті 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначила, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, добросовісності та справедливості (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, справа № 686/23731/15-ц).
Установивши, що внаслідок протиправних дій відповідача, які встановлені рішенням адміністративного суду, було змінено нормальний життєвий ритм позивачки, що полягало у негативних емоціях, психологічного напруження, переживання, душевних та психічних страждання, розчарування та приниження, з урахуванням засад розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 4 000 грн 00 к.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).
Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_1  подала заяву про стягнення з Державного бюджету України на її користь 2000 грн 00 к. витрат на правничу допомогу за складання відзиву на апеляційну скаргу, на підтвердження яких надала квитанцію від 28 грудня 2020 року про оплату адвокату Арустамяну А. Е. 2000 грн 00 к. за складання відзиву на апеляційну скаргу (а. с. 161).
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з частинами першою – шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, ураховуючи те, що факт понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу адвоката за складання відзиву на апеляційну скаргу, а також їх розмір підтвердженні відповідними доказами (квитанцію від 28 грудня 2020 року про оплату), клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу адвоката Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області не заявляло, то їх необхідно стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у повному обсязі.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, – 
постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2020 року – без змін.
Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 ,  АДРЕСА_1 облікової картки платника податків НОМЕР_1 , 2000 (дві тисячі) грн 00 к. у відшкодування витрат на правову допомогу адвоката.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                         О. С. Панасюк

Судді:                                                                 О. Ю. Береговий

                                                                       Т. М. Шемета