РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2021 року
м. Рівне

Справа № 564/1747/20
Провадження № 22-ц/4815/305/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді : Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Рівне апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2020 року, повний текст якого складений 07 грудня 2020 року, ухвалене в складі судді Левчук В.В, у справі № 564/1747/20,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Позовна заява мотивована тим, що позивач, як фізична особа-підприємець, здійснює свою господарську діяльність у вигляді надання послуг по догляду за дітьми дошкільного та молодшого віку в м.Костопіль. Позивачем на рахунок відповідача перераховано кошти в сумі 20000 грн. в рахунок послуг викладача музики та хореографії, який останній мав надати за домовленістю між ними. У зв`язку із запровадженням карантину центр було зачинено, персонал звільнено і потреба в послугах відповідача відпала. ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з вимогою повернути сплачені кошти, однак вказана вимога залишилася без задоволення.
Просить суд стягнути з відповідача 20000 грн. перерахованого авансу як безпідставно набуті кошти та судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 840,80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 20000 грн. та 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись з означеним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Стверджує, що кошти дійсно отримав, але оприбуткувавши їх повернув позивачу, яка намагається повторно їх стягнути. 
Покликається на те, що справа підсудна господарському суду.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не поданий.
Апеляційна скарга не підлягаю до задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає .
Установлено, що ОСОБА_1 з 11.04.2019 зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 23.09.2019. Основний вид економічної діяльності 88.91 - Денний догляд за дітьми.
ОСОБА_2 з 11.04.2019 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.07.2020. Основний вид економічної діяльності 85.20 - Початкова освіта.
28 листопада 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перерахувала платіжним дорученням №9 на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 у Рівненському обласному управлінні АТ Ощадбанк м.Рівне 20000 грн. призначення платежу - оплата послуг згідно договору.
01.12.2019 позивач уклала договір оренди основних засобів №19 з Костопільською районною спілкою споживчих товариств, відповідно до якого прийняла в строкову до 01.11.2020 оренду частину приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 151,2 кв.м. Прийняття позивачем приміщення в оренду підтверджується актом приймання-передачі до Договору оренди основних засобів №19 від 01.12.2019.
11.06.2020 позивач направила відповідачу вимогу про повернення коштів за ненадані послуги, яка отримана відповідачем 16.06.2020, про що свідчить інформація щодо відстеження поштових відправлень, роздрукована із Інтернет-сервісу Укрпошти.
ОСОБА_2 є платником єдиного податку, що підтверджується витягом з реєстру платників єдиного податку від 19.04.2019 та від 27.07.2020.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у справі № 310/5835/13-ц (провадження № 61-46496св18).
Згідно зі статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Встановивши, що кошти перераховані позивачем на рахунок відповідача у розмірі 20000 грн., є безпідставно набутим майном, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх стягнення на підставі статей 1212, 1213 ЦК України.
Доводи скаржника про те, що кошти були повернені позивачу після їх оприбуткування судом відхиляються, оскільки не підтверджені належними доказами.
При цьому, колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої ст. 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не надано доказів з метою доведення надмірності понесених позивачем витрат на правову допомогу та не надано доказів на їх спростування.
Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
За таких обставин, надаючи оцінку співмірності витрат позивача на оплату послуг адвоката зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат та з урахуванням ціни позову у справі, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення витрат за надання правової допомоги в розмірі 7000 грн. з урахуванням задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Доводи скаржника щодо підсудності справи господарському суду не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не доведено суду, що здійснене позивачем перерахування грошових коштів у сумі 20000 грн. вчинене в межах господарських відносин між сторонами.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 25 березня 2021 року.

Головуючий :

Судді :