Постанова
Іменем України
 
09 березня 2021 року
місто Київ
 
справа № 569/6480/18
провадження № 61-8322св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Бурштин України», 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2018 року у складі судді Кучиної Н. Г. та постанову Рівненського апеляційного суду від 28 березня 2019 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Бондаренко Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Бурштин України» (далі - ДП «Бурштин України») про стягнення середнього заробітку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати.
Позивач обґрунтовував позов тим, що наказом Державної служби геології та надр України (далі - ДСГН України) від 05 червня 2014 року № 70-к його звільнено з посади директора ДП «Бурштин України». Наказом ДП «Бурштин України» від 11 червня 2014 року з ним припинено трудовий договір. Згідно з розрахунковим листом за червень 2014 року загальний борг з виплат ОСОБА_1 на кінець місяця становив 27 489, 63 грн. Згідно з розрахунковим листом за липень 2014 року сплачено 7 520, 71 грн, однак цих грошових коштів він не отримував. 30 листопада 2016 року йому частково перерахували грошові кошти у сумі 18 679, 00 грн. Остаточний розрахунок з позивачем не проведено. Крім того, зазначає, що йому не виплачено премію за І квартал 2014 року у розмірі 3 посадових окладів відповідно до умов контракту від 12 березня 2012 року № 08 та дозволу ДСГН України від 02 червня 2014 року у сумі 26 382, 00 грн. Розмір його середньомісячної заробітної плати становить 25 258, 00 грн. Просив суд зобов`язати відповідача виплатити на його користь премію за 1 квартал 2014 року у розмірі 3 посадових окладів відповідно до контракту від 12 березня 2012 року № 08 та дозволу ДСГН України від 02 червня 2014 року у сумі 26 382, 00 грн, а також середній заробіток та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 1 777 212, 77 грн.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, керувався тим, що не існувало правових підстав для видання наказу про виплату премії директору ДП «Бурштин України» ОСОБА_1 за результатами роботи за перший квартал 2014 року у розмірі 3 посадових окладів, а отже, і для її нарахування, і для подальшої виплати. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що такий розпорядчий документ, зокрема наказ про видачу позивачу премії, був виданий. Окрім того, ДП «Бурштин України» повною мірою виконало свої зобов`язання як роботодавець, депонувавши кошти, які підлягали виплаті ОСОБА_1 . Позивач за отриманням коштів не звертався, номер картки для виплати не надавав з 2014 року.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 28 березня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з висновками щодо безпідставності заявлених вимог, додатково зазначивши, що згідно з пунктом 3.3 контракту від 12 березня 2012 року № 08 преміювання керівника підприємства здійснюється один раз у квартал відповідно до умов диференційованих показників та розмірів преміювання, на підставі матеріалів та розрахунків, наданих підприємством за письмовим рішенням органу управління майном. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підставою для виплати премії ОСОБА_1 за І квартал 2014 року повинен бути наказ ДСГН України. Сам по собі лист-погодження власника на проведення виплати директору підприємства премії за перший квартал 2014 року не має організаційно-розпорядчого характеру, оскільки вищий орган управління вважав за можливе її виплату виключно за умовами контракту та вимогам чинного законодавства. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вина роботодавця у невиплаті позивачу сум належних йому при звільненні, відсутня, оскільки відповідачем вжиті всі заходи щодо перерахування таких коштів позивачу. Позивач, знаючи достовірно з червня 2014 року про належність йому сум при звільненні, мав можливість подати відповідачу відомості про наявний у нього відкритий рахунок для отримання спірних коштів, однак дій, які свідчили б про намір якнайшвидше отримати такі кошти, не вчинив, а отже, судом першої інстанції було правомірно відмовлено у задоволенні цих вимог. Суд також зазначив, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення компенсації за несплачені суми при звільненні, залежать від вимог про стягнення невиплаченої суми при звільненні. Будь-яких доказів наявності невиплаченої заборгованості сум, належних при звільненні, судом не встановлено, оскільки саме із депонованої суми 19 916, 19 грн відраховано 1 246, 89 грн оплату за лікарняними та виплачено у листопаді 2016 року залишок у сумі 18 669, 30 грн. Належних доказів на підтвердження наявності вини роботодавця судом не здобуто.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у квітні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що у матеріалах справи відсутні докази того, що виплата позивачу премії та матеріальної винагороди була скасована ДСГН України та відсутнє подання структурного підрозділу про скасування виплати премії за І квартал 2014 року у розмірі 3 посадових окладів. Посилається на те, що відповідно до пункту 3.3 контракту у разі погіршення якості роботи, невиконання умов контракту, порушення трудової дисципліни премія зменшується або скасовується у тому звітному періоді, коли виявлено порушення, наказом органу управління майном за поданням його відповідного структурного підрозділу. Крім того, зазначив про необґрунтованість висновків судів про відсутність порушення строків виплати розрахункових позивачу, оскільки, коли він з`явився для отримання цих коштів, на підприємство його не впустили. Зазначив, що йому сплачені лише 18 669, 30 грн, однак відповідач не надав доказів сплати залишку заробітної плати. Таким чином, судами не враховано положення пунктів 2, 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. Зазначає, що під доходами, які підлягають компенсації, законодавець визначає всі доходи громадян, які не мають разового характеру, в тому числі премію та заробітну плату. Крім того, суди не звернули увагу, що його інтереси представлялися неуповноваженою особою, оскільки договір про надання правової допомоги він укладав із адвокатом Редзель М. М., а його інтереси відповідно до ордера представляла ОСОБА_2 .
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем.
Наказом ДСГН України від 05 червня 2014 року № 70-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора ДП «Бурштин України» відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку з систематичним невиконанням керівником ДП «Бурштин України» без поважних умов контракту від 12 березня 2012 року № 08, недотриманням фінансового законодавства.
ДП «Бурштин України» видано наказ від 11 червня 2014 року № 61-к 
«Про припинення трудового договору».
Сума розрахунку грошових коштів, належних позивачу при звільненні, становила 27 489, 63 грн.
Через касу підприємства позивач отримав 6 329, 85 грн (заробітна плата за другу половину травня 2014 року), що підтверджується видатковим касовим ордером від 06 червня 2014 року та відомістю на виплату грошових коштів від 06 червня 14 року № БР-00100.
Листом від 11 червня 2014 року № 199 ДП «Бурштин України» направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення про звільнення з посади директора з 11 червня 2014 року згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України та прохання з`явитися 12 червня 2014 року для отримання розрахункових коштів на підприємство. 
Зазначений лист ОСОБА_1 вручено особисто 23 червня 2014 року.
У зв`язку з неможливістю проведення розрахунку невиплачені ОСОБА_1 розрахункові грошові кошти у сумі 19 916, 19 грн 13 червня 2014 року депоновані та внесені на розрахунковий рахунок в Акціонерному товаристві «УкрСиббанк».
Встановлено, що ОСОБА_1 було виплачено: 09 липня 2014 року - 6 105, 99 грн (лікарняний лист за рахунок соцстраху за квітень 2014 року); 09 липня 2014 року - 167, 83 грн (перерахунок лікарняних листів за квітень, червень 2014 року); 09 липня 2014 року - 1 246, 89 грн (лікарняний лист за рахунок підприємства за червень 2014 року); 08 серпня 2014 року - 1 299, 62 грн (лікарняний за червень 2014 року, соцстрах).
За виплатою залишку депонованої суми позивач не звертався, номер картки для виплати не надавав з 2014 року, лише 29 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ДП «Бурштин України» із заявою, датованою жовтнем 2016 року, та повідомив номер картки, на який необхідно було провести перерахування йому депонованих розрахункових.
На виконання вимоги звільненого працівника підприємство 30 листопада 2016 року перерахувало залишок депонованої суми розрахункових коштів у розмірі 18 669, 30 грн на зазначений у заяві ОСОБА_1 картковий рахунок в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «ПРИВАТБАНК».
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України 
(частина третя статті 21 КЗпП України).
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.
Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення, як звільнення.
Згідно з пунктом 3.3 контракту від 12 березня 2012 року № 08 преміювання керівника підприємства здійснюється один раз на квартал відповідно до Умов диференційованих показників та розмірів преміювання, на підставі матеріалів та розрахунків, наданих підприємством за письмовим рішенням органу управління майном. При цьому максимальний розмір премії не може перевищувати розмір посадового окладу керівника підприємства. Премія нараховується керівнику за фактично відпрацьований час у розрахунковому періоді. У разі погіршення якості роботи, невиконання умов контракту, порушення трудової дисципліни премія зменшується або скасовується.
Відповідно до преамбули контракту від 12 березня 2012 року № 08 органом управління майном є ДСГН України.
У пункті 9 Положення Про Державну службу геології та надр України визначено, що ДСГН України у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України і наказів Мінприроди видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.
За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих  висновків, що підставою для виплати премії директору ДП «Бурштин України» ОСОБА_1 за І квартал 2014 року повинен бути наказ ДСГН України, однак такий наказ відповідачем не видавався.
Стосовно доводів про те, що судами не враховано положення пунктів 2, 3, 4 Порядку, Верховний Суд визнає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до пункту 6 Положення своєчасно не отриманий з вини громадянина дохід компенсації не підлягає.
Водночас, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, вина роботодавця у невиплаті позивачу належних йому грошових сум відсутня, оскільки відповідачем прийняті всі заходи щодо перерахування таких коштів позивачу. Позивач, знаючи достовірно з червня 2014 року про належність йому сум при звільненні, міг та мав можливість подати відповідачу відомості про наявний у нього відкритий рахунок для отримання спірних коштів, однак дій, які свідчили б про бажання якнайшвидше отримати такі кошти, не вчинив.
Доводи касаційної скарги про те, що його інтереси представляла неуповноважена особа, оскільки договір про надання правової допомоги він укладав із адвокатом Редзелем М. М., а його інтереси відповідно до ордера представляла ОСОБА_2 , Верховний Суд відкидає, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції та під час подання апеляційної скарги позивач не заявляв про таке. 
Договір про надання правової допомоги від 05 вересня 2017 року, укладений між позивачем та Редзелем М. М. , заявник надав до суду касаційної інстанції, однак всі докази відповідно до норм процесуального законодавства мають бути надані до суду першої інстанції.
Крім того, наявність такого договору сама по собі не виключає можливості наявності договірних відносин між позивачем та ОСОБА_2 , за умови надання документів, що підтверджують повноваження представників у порядку статті 62 ЦПК України, доводи про неуповноваженого представника Верховний Суд визнає необґрунтованими.
Доводи касаційної скарги про те, що судами неналежним чином оцінені докази щодо заборгованості відповідача зі сплати заробітної плати у цілому зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України перебуває поза межами компетенції суду касаційної інстанції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що позивач в контексті наведених правових норм не довів обставини, на які він посилався на обґрунтування позову; суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 28 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        Д. Д. Луспеник

                                                                                                                        О. В. Ступак