Єдиний унікальний номер 234/9267/19 
Номер провадження 22-ц/804/676/21        

Єдиний унікальний номер 234/9267/19                                     Головуючий у 1 інстанції Бакуменко А.В.
Номер провадження 22-ц/804/676/21                                                                 Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року                                                                                                           м. Бахмут 

Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді                                                          Агєєва О.В.,
суддів                                                                Корчистої О.І., Космачевської Т.В.,
за участю секретаря судового засідання                    Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 234/9267/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 07 грудня 2020 року, ухваленого в м. Краматорськ за головуванням судді Бакуменко А.В., -

ВСТАНОВИВ:

28 травня 2019 року до Краматорського міського суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. 
В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що він з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбі з 26.09.2009 року, рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 30 жовтня 2017 року шлюб було розірвано. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно до рішення Хмельницького міськрайонного суду від 23.03.2018 року з нього на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки всіх видів його прибутку. З 02 квітня 2019 року фактичне місце проживання дитини ОСОБА_4 є АДРЕСА_1 . З цього часу всі витрати по утриманню дитини несе він, крім того з нього стягуються аліменти на утримання двох дітей, в тому числі і дитини ОСОБА_4 , котра фактично проживає разом з ним.
В зв`язку з вищевикладеним просив суд стягнути з відповідачки аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки прибутку, але не менш 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 07 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду порушує норми матеріального та процесуального права, а також не відповідає фактичним обставинам справи.
Суд не взяв до уваги наступне: дитина проживала з позивачем з квітня 2019 року та перебувала виключно на його утриманні; відповідач ухилялась від покладеного на неї обов`язку утримувати дитину; позивач сплачував на користь відповідача аліменти на утримання дитини, яка проживала з нею; відповідач не виконувала своїх батьківських обов`язків понад рік. Також доводи суду про те. що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки відповідно до діючого законодавства він може вимагати зміни розміру аліментів що стягнуто з нього за попереднім рішенням суду, строків платежів або звільнення від них, оскільки сімейний стан платника аліментів та особи, що їх одержує змінився, а дитина стала мешкати з батьком, та твердження суду про те, що суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту прав по цій справі є неефективним та неналежним є помилковим, так як справа про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, та справа про зміну розміру, строків платежів або звільнення від них - це різні справи, які не пов`язані між собою.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення від 07 грудня 2020 року, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд першої інстанції встановив, що згідно до свідоцтва про народження (серія НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_4 , батьками котрої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до довідки від 13.05.2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає без реєстрації з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно копії рішення Хмельницького міськрайонного суду від 23.01.2018 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки усіх видів прибутку.
Згідно до витягу з ЄРДР № 12020050390001009 від 08.04.2020 року, внесено повідомлення лікаря ШМД м. Краматорська про те, що надана медична допомога ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з приводу спричинених її мачухою ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.
Дитину з лікарні забрала мати ОСОБА_2 та на сьогоднішній час дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 мешкає разом зі своєю матір`ю за адресою АДРЕСА_2 .
Разом з цим судом також встановлено, що з квітня 2019 року по квітень 2020 року неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не проживала разом з матір`ю ОСОБА_2 , а проживала разом з батьком ОСОБА_1 . 

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, прийшов до висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки, відповідно до діючого законодавства він може вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них, оскільки сімейний стан платника аліментів та особи, що їх одержує змінився, а дитина стала мешкати з батьком.

Колегія суддів не може повністю погодитись з даним висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 51 Конституції України,статтею 180 СК України визначено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
При визначенні розміру аліментів суд ураховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.182 СК України).
Частиною другою статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
За положеннями статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
В частині першій статті 192 СК України зазначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналогічні роз`яснення викладені у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Пославшись на наведені норми закону, а також на ст.16 ЦК України, що регулює питання захисту цивільних прав та інтересів судом, а також на ст.13 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження», зазначив про необхідність оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Крім того п.75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) містить вимоги про те, що засіб захисту, котрий вимагається статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Таким чином суд першої інстанції прийшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту права у вигляді стягнення аліментів на утримання дитини є неефективним та неналежним. Тобто з урахуванням Сімейного законодавства та інших норм законодавства України належним захистом свого порушеного права в даному випадку була б позовна заява щодо зменшення розміру аліментів, в зв`язку з зі зміною сімейного стану, дитина, на утримання котрої з батька стягнуті аліменти стала мешкати разом з батьком.

Разом з тим колегія суддів вважає даний висновок суду таким, що не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Так відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Стаття 5 ЦПК України також встановлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. 
Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективний спосіб захисту за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 саме з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яка з квітня 2019 року мешкає разом з позивачем.
Даний спосіб захисту передбачено законом і позивач вважає його таким, що є ефективним. Посилання суду на ст.192 СК України, згідно якої розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, не є підставою для відмови в позові, оскільки наявність даної норми не позбавляє права позивача на звернення з позовом саме про стягнення аліментів.
Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо невірного обрання позивачем способу захисту є обґрунтованими і скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду, на підставі ч.4 ст.376 ЦПК України, підлягає зміні його мотивувальної частини з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову але з інших підстав, враховуючи наступне.

Як встановлено з матеріалів справи (а.с.52, 70, 71) і підтверджується наявними в Єдиному державному реєстрі судових рішень України копіями судових рішень, встановлено, що  відповідач ОСОБА_2 в травні 2020 року зверталась до Краматорського міського суду Донецької області з позовом про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ухвалою суду першої інстанції від 03.06.2020р. позов ОСОБА_2 було залишено без розгляду зі її заявою, оскільки малолітня ОСОБА_4 була повернута матері працівниками Краматорського ВП ГУНВП в Донецькій області і мешкає разом з нею (справа №234/8232/19). Дана ухвала набрала законної сили 19.06.202р.
Крім того, після ухвалення оскаржуваного рішення, а саме 17.12.2020р., Краматорським міським судом Донецької області ухвалене рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Виконавчий комітет Краматорської міської ради Донецької області, Виконавчий комітет Хмельницької міської ради Хмельницької області, про визначення місця проживання дітей (справа №234/8631/19). Судом визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю. 

Таким чином, враховуючи фактичні, встановлені судом, обставини справи, а саме місце мешкання дитини разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 , яка фактично і здійсню передбачені законом обов`язки щодо утримання і забезпечення малолітньої ОСОБА_4 , що підтверджується наведеними судовими рішеннями, а також те, що позивач по справі, звертаючись до суду в обґрунтування позову посилався саме на те, що дитина мешкає разом з ним і відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не довів в суді підстав свого позову, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_4 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не впливають на наведене вище рішення апеляційної інстанції по суті справи.

Оскільки позивач на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ч.7 ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 07 грудня 2020 року задовольнити частково.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 07 грудня 2020 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 березня 2021 року.

Судді: