П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  802/45/16-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Воробйова І.А.
Суддя-доповідач -  Франовська К.С.   
18 лютого 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Франовської К.С. 
суддів:  Совгири Д. І.  Білої Л.М. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа- Державна казначейська служба України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
  В січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просила:
- визнати неправомірною бездіяльність посадових осіб відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо розгляду заяви від 08.12.2015;
- зобов`язати посадових осіб відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розглянути заяву від 08.12.2015 та надати відповідь, прийняти виконавчий лист №802/1442/15-а від 07.11.2015 до виконання, винести постанову про відкриття виконавчого провадження та у межах строків, визначених статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження», здійснити всі можливі заходи для повного виконання зазначеного судового рішення і направити копію постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня;
- стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2  000 грн.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначила, що відповідач, отримавши поданий нею  виконавчий лист №802/1442/15-а від 07.11.2015  у встановлений строк  не вчинив передбачених Законом України «Про виконавче провадження»  дій, а відтак, допустив протиправну бездіяльність.
Такою бездіяльністю, вказувала позивач, їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, що призвело до погіршення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими, порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. 
Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 04.03.2016, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19.05.2016, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у діях відповідача відсутні ознаки протиправної бездіяльності.
Постановою Верховного Суду від 09.12.2019 постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 04.03.2016 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19.05.2016 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17.01.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що полягає у несвоєчасній реєстрації та передачі державному виконавцю заяви ОСОБА_1 від 08.12.2015 про прийняття виконавчого листа №802/1442/15-а від 07.11.2015. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що полягає у несвоєчасному повідомленні та направленні постанови про відмову у відкритті провадження, прийнятої за наслідком розгляду заяви ОСОБА_1 від 08.12.2015 про прийняття виконавчого листа №802/1442/15-а від 07.11.2015.
У позові про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

При прийнятті рішення суд першої інстанції, дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що виразилась у несвоєчасній реєстрації та передачі державному виконавцю заяви позивача та несвоєчасному і неналежному повідомленні позивача про розгляд заяви від 08.12.2015. Крім того, суд  зазначив, що підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні, оскільки позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи, як і не доведені самі негативні зміни у житті та необґрунтовано розмір відшкодування шкоди в сумі 2 000 грн. та не підтверджено її документально.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову в апеляційному порядку оскаржила позивач. Вважає, що в цій частині рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи і висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким позов у вказаній частині задовольнити, а саме стягнути з відповідача на його користь 2000,00 грн. моральної шкоди.
Обґрунтовуючи незгоду, позивач зазначає, що висновки суду щодо ненадання доказів заподіяння моральної шкоди не відповідають обставинам справи. Так, в позовній заяві зазначено, в чому полягає моральна шкода, обґрунтовано її розмір, а оскільки суд встановив факт протиправної бездіяльності відповідача, то у такому випадку якихось додаткових доказів заподіяння моральної шкоди, не вимагається.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За результатами апеляційного перегляду справи, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року- без змін.
Не погодившись з ухваленими судами рішеннями в частині відмови у позові про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 звернулась із касаційною скаргою до Верховного Суду.
Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2020 у справі   № 802/45/16-а скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції - Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження і справу призначено до розгляду.
Учасники справи про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджено зворотніми поштовими повідомленнями до рекомендованих відправлень.
Позивач ОСОБА_1 та представник третьої особи- Державної казначейської служби Українни в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили.
Представник відповідача - Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванов Ю.В. проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував, звернув увагу на необґрунтованість позовних вимог, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у даній справі, без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом, у травні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням змінених позовних вимог просила визнати бездіяльність начальника УМВС України у Вінницькій області щодо розгляду скарги від 27.02.2015 року та повторної скарги від 06.04.2015неправомірною; зобов`язати начальника розглянути та надати відповідь відповідно до чинного законодавства по вищевказаним скаргам; визнати бездіяльність Міністра Внутрішніх справ  України Міністерства внутрішніх справ України, щодо розгляду скарг від 04.04.2015 року та повторної скарги від 29.05.2015 року неправомірними; зобов`язати розглянути та надати відповіді до чинного законодавства по вищезазначеним зверненням; стягнути з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
За результатами апеляційного розгляду справи,  постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2015 року скасовано та прийнято нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано бездіяльність Управління МВС України у Вінницькій області щодо розгляду скарги ОСОБА_1 від 27.02.2015 року та повторної скарги від 06.04.2015 року протиправною.  
Зобов`язано Управління МВС України у Вінницькій області розглянути повторно та надати відповідь до чинного законодавства по скаргам ОСОБА_1 від 27.02.2015 року та від 06.04.2015 року.
Визнано бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо розгляду скарги ОСОБА_1 від 04.04.2015 року та повторної скарги від 29.05.2015 року протиправною.  
Зобов`язано розглянути повторно та надати відповіді до чинного законодавства по скарзі ОСОБА_1 від 04.04.2015 року та повторної скарги від 29.05.2015 року.
Рішення Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 року звернуто до виконання, у справі видано виконавчий лист № 802/1442/15-а від 07 листопада 2015 року.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 у справі , що переглядається, суд встановив наступне.
08.12.2015 року позивачем на адресу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України направлено заяву, виконавчий лист № 802/1442/15-а, копії скарг від 04.04.2015 року та від 29.05.2015 року (а.с. 4, 5, 52, 55).
Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення документи отримано 10.12.2015 року (а.с. 6).
В свою чергу, позивач  вказує, що жодних дій стосовно виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 року, відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не вчинено.
У строки визначені Законом, а саме 25.12.2015 року, державним виконавцем Борейко М.В.,  на підставі пункту 8 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом № 802/1442/15-а.

Суд  встановив, що заяву ОСОБА_1 від 08.12.2015, до якої додано виконавчий лист № 802/1442/15-а, зареєстровано лише 22.12.2015 р. та передано до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України разом з виконавчим листом № 802/1442/15-а також  лише 22.12.2015 року, що підтверджено реєстраційно-контрольною карткою  Міністерства юстиції України № 35565-0-33-15.
Разом з тим,  документ, який надійшов до органів ДВС реєструється і не пізніше наступного робочого дня з надходження, має бути розглянутий керівництвом відділу для визначення виконавця, та не пізніше наступного робочого дня  переданий відділом виконавцю.

Відтак, враховуючи, що 11.12.2015 р. (робочий день), 12.12.-13.12.2015 р. (вихідні дні), 14.12.2015 р.   (робочий день), заява позивача про відкриття виконавчого провадження мала бути передана державному виконавцю  не пізніше 14.12.2015 р.
Всупереч зазначеному, заява позивача про прийняття виконавчого документу до виконання надійшла державному виконавцю лише 23.12.2015 р., а отже заяву ОСОБА_1 від 08.12.20015 р. зареєстровано і передано до виконання із порушенням строків визначених чинним законодавством.
Окрім того, дослідженням матеріалів виконавчого провадження  суд встановив   відсутність доказів направлення   ОСОБА_1 постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження .
Наведене дало підстави суду визнати, що державним виконавцем не виконано обов`язку щодо своєчасного та належного повідомлення позивача про розгляд її заяви від 08.12.2015 р. та прийняте за результатом розгляду рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що виразилась у несвоєчасній реєстрації та передачі державному виконавцю заяви   та  несвоєчасному і неналежному повідомленні позивача  про розгляд її заяви від 08.12.2015 р., а відтак позов в цій частині суд визнав обґрунтованим і задовольнив. 

Рішення в цій частині учасниками справи не оскаржено.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не  доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 2 000 грн. та не підтверджено її документально.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Положеннями ст. 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі ст. 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.
Підставами, за яких орган державної влади може бути притягнутий до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є: факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб; наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. 

Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Судом першої інстанції вірно встановлено протиправну бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що виразилась у несвоєчасній реєстрації та передачі державному виконавцю заяви ОСОБА_1  та  несвоєчасному і неналежному повідомленні позивача  про розгляд її заяви від 08.12.2015 р.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі, позивач зазначає, що така шкода полягає у:
1.душевних та психічних стражданнях, яких позивач зазнала у зв`язку з незаконною бездіяльністю посадових осіб відповідача;
2.погіршення можливостей реалізації своїх звичок і бажань;
3.погіршення відносин з оточуючими людьми ;
4.порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.
Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 року у справі №818/1394/17.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо.
Безспірно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають психологічне напруження, розчарування та незручності, негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність,  вагомості  наслідків.
Саме тому, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Проте, з встановлених по справі обставин вбачається, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не розкрила суті негативного впливу протиправної бездіяльності відповідача на на її душевний та психічний стан, та інших втрат немайнового характеру.

Колегія суддів вважає, що позивач не довела обґрунтованість моральної шкоди, оскільки вербальні покликання на те, що протиправна бездіяльність відповідача викликали у неї негативні  зміни в житті не підтверджуються жодним доказом. Позивач також не вказала жодних критеріїв, які вона враховувала при визначенні причинно-наслідкового взаємозв`язку наслідків, що настали з бездіяльністю відповідача та не вказала конкретних обставин, які що мають значення для вирішення питання щодо обґрунтованості заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди.

Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати безспірною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, визнання судом протиправною бездіяльності відповідача стосується виключно меж застосування законодавства про виконавче провадження, у той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  19 лютого 2021 року.

Головуючий	 	 	Франовська К.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Совгира Д. І.    Біла Л.М.