ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

26 лютого 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/2284/20
Головуючий у першій інстанції – Деркач О. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/223/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,
секретарі: Шапко В.М., Бивалькевич Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу Чернігівської міської ради на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21 жовтня 2020 року у справі за позовною заявою Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів, набутих (збережених) без достатніх правових підстав,
дата та місце складання повного тексту рішення: 30 жовтня 2020 року, м. Чернігів,
                                    В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року Чернігівська міська рада звернулася до суду з позовом в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернігівської міської ради кошти, набуті (збережені) без достатньої правової підстави, у сумі 631444 грн 29 коп., а також судові витрати. 
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у власності територіальної громади міста Чернігова перебуває земельна ділянка з кадастровим номером 7410100000:01:036:0583, площею 0,7613 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка перебуває в фактичному володінні і користуванні громадянина ОСОБА_1 без оформлення правовстановлюючих документів, а кошти за користування земельною ділянкою позивачу не сплачує. В результаті цього власник земельної ділянки, в інтересах якого діє Чернігівська міська рада, не отримав дохід, який мав одержати від майна, чим порушено його права та законні інтереси. Вважав, що на підставі ст.1212 ЦК України, вказана сума грошових коштів має бути стягнута з відповідача на користь позивача.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2020 року у задоволенні позову Чернігівської міської ради відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач набув майнове право на земельну ділянку у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, тобто на підставі договору на право тимчасового користування землею від 16 жовтня 2001 року, а в матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про припинення його права тимчасового користування відповідною земельною ділянкою. Суд першої інстанції також дійшов висновку про безпідставність посилань позивача, що спірна земельна ділянка отримана відповідачем безпідставно в розумінні ст.1212 ЦК України та зазначив, що правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст.1212 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Чернігівська міська рада звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на неповно встановлені та неправильно оцінені обставини справи, невірну кваліфікацію правовідносин, що склалися між сторонами, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Чернігівської міської ради.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок суду першої інстанції про те, що у відповідача у користуванні перебуває спірна земельна ділянка, зокрема земельна ділянка загальною площею 1,2687 га, кадастровий номер 7410100000:01:036:0217, суперечить ч.1 ст.79 ЗК України, оскільки в юридичному розумінні термін «земельна ділянка» передбачає її відокремлення від іншої території поверхні землі, що відбувається шляхом відведення (визначення площі, встановлення меж) та внесення даних про земельну ділянку до Державного земельного кадастру. Вказує, що предметом спору у даній справі є саме земельна ділянка кадастровий номер 7410100000:01:036:0583, площею 0,7613 га, яка розміщена за адресою: АДРЕСА_1 . 
Особа, яка подала апеляційну скаргу вказує, що суд першої інстанції не надав оцінку доданому до матеріалів справи листу відділу у м.Чернігові Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 05 червня 2020 року №18-25-0.36-877/169-20, згідно з яким інформація щодо земельної ділянки «7410100000:01:036:0217» до Державного земельного кадастру не внесена. 
На думку позивача, оцінка правовідносин, заснованих на договорі на право тимчасового користування землею, укладеного між СПД ОСОБА_1 та виконкомом Чернігівської міської Ради народних депутатів 16 жовтня 2001 року, кадастровий номер 7410100000:01:036:0217, загальною площею 1,2687 га (а.с.53), виходить за межі предмету доказування у даній справі.
Вказує, що між сторонами даного спору виникли саме кондиційні зобов`язання, які полягають в набутті ОСОБА_1 майна за рахунок Чернігівської міської ради, при цьому набуття такого майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави (договору оренди земельної ділянки), в результаті чого Чернігівська міська рада не одержала дохід. 

У наданий судом строк ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не подав.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до правил ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначених цим Кодексом.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає.

Судом встановлено, що Чернігівській фабриці первинної обробки вовни було видано Державний акт на право постійного користування землею площею 32,94 га для виробничих потреб, до якого  в подальшому вносились зміни (а.с.10-21 т.1)
Між ПП ОСОБА_1 , як покупцем, та ВАТ «Чернігіввовна», як продавцем, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Антіпіною Т.А.  02 серпня 2001 року за №2725. Зі змісту договору вбачається, що продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується оплатити нерухоме майно – склад під літ.«А-1» площею 355 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 . До складу приміщень входять безпосередньо самі приміщення, а також водопровід, каналізація, електричні та теплові комунікації, що в них знаходяться. 
Правовстановлюючим документом, що підтверджує право тимчасового, довгострокового користування продавцем земельною ділянкою загальною площею 31,94 га, на якій знаходиться склад, є Державний акт на право постійного користування землею від 05 січня 1994 року, виданий виконавчим комітетом Чернігівської міської ради та зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №168. (а.с.22 т.1). Відомості внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.23 т.1).
На підставі рішення Чернігівської міської ради народних депутатів від 15 жовтня 2001 року №250,  між виконкомом Чернігівської міської Ради народних депутатів і СПД ОСОБА_1 16 жовтня 2001 року було укладено Договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), зокрема, земельною ділянкою загальною площею 1,2687 га, розташованою по АДРЕСА_2 , строком на 10 років, з щорічною оплатою у вигляді земельного податку (а.с.53). Договір було зареєстровано в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 16 жовтня 2001 року за №1558.

Рішенням Чернігівської міської ради від 26 грудня 2014 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою на земельну ділянку, орієнтованою площею 1,0739 га по АДРЕСА_2 для експлуатації об`єктів (промислове використання) з подальшому передачею ділянки в оренду (а.с.29 т.1). 
ФОП ОСОБА_2 розроблено відповідний проект землеустрою (а.с.25-47 т.1). При цьому вбачається, що управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради надано висновок про погодження проекту землеустрою.
Рішенням Чернігівської міської ради від 07 жовтня 2015 року затверджено проект землеустрою ОСОБА_1 та передано земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:01:036:0583 в короткострокову оренду, строком до 08 жовтня 2020 року, площею 0,7613 га по АДРЕСА_3 для експлуатації об`єктів нерухомості промислового використання (землі промисловості). Встановлено розмір орендної плати на рівні 3% нормативної грошової оцінки (а.с.49 т.1).
Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 06 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання протиправним і скасування пункту рішення, проте даним рішенням встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_3 перебувала попередньо в користуванні самого ОСОБА_1 на підставі договору на право тимчасового користування землею, укладеного 16 жовтня 2001 року та зареєстрованого в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею за №1550 (а.с.50-52 т.1).
Матеріали справи містять також копію договору на право тимчасового користування землею (а.с.53-55, 136-137 т.1).
Вбачається, що Чернігівською міською радою направлялись ОСОБА_1 повідомлення про необхідність укладення договору оренди землі в лютому 2017 року, в квітні 2017 року, надсилався проект договору, розрахунок розміру орендної плати та витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Однак, ОСОБА_1 дані повідомлення не отримував (а.с.57-, 58-59, 60-61 т.1). В той же час повідомлення про укладення договору з відповідними документами від 16 березня 2020 року отримано ОСОБА_1 24 березня 2020 року (64-71 т.1).
За повідомленням Головного управління ДФС у Чернігівській області від 02 жовтня 2017 року ФОП ОСОБА_1 протягом 2015-2017 років податкові декларації по платі за земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 площею 0,7613 га не подавав та орендну плату за землю не сплачував (а.с.73 т.1).
За повідомленням Чернігівського управління Головного управління ДФС у Чернігівській області від 26 квітня 2019 року інформація щодо укладеного договору оренди земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,7613 га з ОСОБА_1 відсутня, податкові декларації з орендної плати за землю з ФОП 2018-2019 років не подавались (а.с.75 т.1).
Також наявна інформація про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки (а.с.76, 78, 80 т.1).
ОСОБА_1 подані документи, що він є платником єдиного податку, надані відповідні податкові декларації (а.с.140-147 т.1) та надано копію листа про його звернення до голови міської ради 05 вересня 2011 року про намір поновити умови договору користування спірною земельною ділянкою (а.с.138 т.1).
Виконавчий комітет Чернігівської міської ради повідомив суд про те, що дана заява не надходила до міської ради (а.с.164, 197-241т.1).
Однак, згідно наявної в КП «Муніципальна варта» Чернігівської міської ради заяви ПП ОСОБА_1 від 08 серпня 2012 року, вх.№ Л-4031-2, адресованої голові Чернігівської міської ради, вбачається, що ПП ОСОБА_1 давав свою згоду на будівництво автомобільної дороги, що буде відбуватися на частині вищезазначеної земельної ділянки, що передана останньому в тимчасове користування. (а.с.148 т.1).
За даними Відділу у м.Чернігові Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській обл. від 05 червня 2020 року відомості про земельну ділянку 7410100000:01:036:0217 відсутні, тому надати будь-яку інформацію щодо неї немає можливості та законних підстав (а.с.175 т.1).
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 7410100000:01:036:0583 належить територіальній громаді м.Чернігова (а.с.65-66 т.2)
В матеріалах справи наявна копія рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року по справі №620/958/20, яким задоволено позов ОСОБА_1 та визнано протиправним та скасовано припис про усунення порушень правил благоустрою м.Чернігова від 13 березня 2020 року №000934 шляхом демонтажу паркану (а.с.183-186 т.1).

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно із статтею 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні.
За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Згідно статті 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції, що діяла станом на жовтень 2011 року, по закінченню строку, на  який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). 
Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. 
До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. 
При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. 
Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. 
У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або  органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). 
Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу. 
Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. 
Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді. 
У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За змістом указаних положень Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних – приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Згідно частини першої статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна: склад під літ.«А-1» площею 355 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з договором купівлі-продажу від 02 серпня 2001 року.
Судом також встановлено і це не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 , будучи власником нерухомого майна – складу, використовував земельну ділянку, площею 1,2687 га, за зазначеною адресою, на підставі Договору на право тимчасового користування від 16 жовтня 2001 року.
Також для обслуговування зазначеного нерухомого майна рішенням Чернігівської міської ради від 26 грудня 2014 року відповідачу було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площею 1,0739 га за вказаною вище адресою.
Рішенням Чернігівської міської ради від 07 жовтня 2015 року було затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:01:036:0583 в короткострокову оренду, строком до 08 жовтня 2020 року, площею 0,7613 га, по АДРЕСА_3 для експлуатації об`єктів нерухомості промислового використання (землі промисловості). Встановлено  також розмір орендної плати на рівні 3% нормативної грошової оцінки.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач набув майнове право на користування земельною ділянкою у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, тобто на підставі договору на право тимчасового користування землею від 16 жовтня 2001 року, а в матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про припинення його права тимчасового користування відповідною земельною ділянкою, тому відсутні правові підстави вважати, що спірна земельна ділянка отримана відповідачем безпідставно в розумінні ст.1212 ЦК України. 
Крім того, з наданого позивачем  викопіювання з ортофотоплану м.Чернігова візуально вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 7410100000:01:036:0583, площею 0,7613 га, знаходиться фактично в межах земельної  ділянки, виділеної  ОСОБА_1 за договором на право тимчасового  користування №1558 від 16 жовтня 2001 року.
Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування вірного по суті рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Апеляційний суд констатує, що рішення суду першої інстанції належним чином обґрунтоване. 
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Постановляючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у позові.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернігівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21 жовтня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 03 березня 2021 року. 

Головуючий:                               Судді: