ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року	  м. Одеса	Справа № 923/874/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Южмормонтаж"
на рішення Господарського суду Херсонської області від 09.11.2020, прийняте суддею Нікітенком С.В., м. Херсон, повний текст складено 09.11.2020,
у справі №923/874/20
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛМИС"
до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Южмормонтаж"
про стягнення 135 233 грн

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "ОЛМИС" звернулось з позовом до Приватного акціонерного товариства "Южмормонтаж", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача борг у загальній сумі 135233 грн, з яких: 115736,45 грн штрафу та 19496,55 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки №24п від 28.05.2019.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 10.09.2020 відкрито провадження у справі №923/874/20.
Рішенням Господарського суду Херсонської області від 09.11.2020 у справі №923/874/20 (суддя Нікітенко С.В.) позов задоволено; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Южмормонтаж" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛМИС" суму штрафу у розмірі 115736,45 грн, суму 3% річних у розмірі 19496,55 грн та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі   2102 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки №24п від 28.05.2019, а відтак на правомірність заявлення вимог про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Южмормонтаж" 3% річних та неустойки.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Южмормонтаж" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Херсонської області від 09.11.2020 у справі №923/874/20 скасувати повністю. 
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що місцевим господарським судом не було досліджено обставини неподання відповідачем відзиву на позов, однак при цьому причину неподання відзиву визнано неповажною. Крім того, апелянт зауважує на тому, що позивачем не було дотримано порядку досудового врегулювання спору, оскільки до звернення з позовом відповідач не отримував вимог щодо сплати штрафу та відсотків річних.
У відзиві на апеляційну скаргу №18/01-01 від 19.01.2021 (вх.№4267/20/Д2 від 19.01.2021) Товариство з обмеженою відповідальністю "ОЛМИС" просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін, посилаючись на те, що порушень норм процесуального права під час розгляду справи судом першої інстанції допущено не було. Зокрема, позивач зазначає про те, що Господарський суд Херсонської області  надав відповідачу достатньо часу для обґрунтування і захисту своєї позиції у даній справі, в свою чергу останній не навів в апеляційній скарзі поважних причин неможливості подання ним відзиву на позов з огляду на те, що про відкриття провадження у справі був повідомлений належним чином. Крім того, позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на положення пункту 7.3 укладеного між сторонами договору, яким прямо передбачено право передати вирішення спору до господарського суду, тобто подання позову у цій справі не суперечить погодженим сторонами положенням договору №24п від 28.05.2019.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).
Станом на 01.01.2020 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 2102 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік").
Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (135233 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Приватного    акціонерного товариства "Южмормонтаж" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2021 у складі головуючого судді     Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Херсонської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 28.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОЛМИС" (постачальник) і Приватним акціонерним товариством "Южмормонтаж" (покупець) був укладений договір поставки №24-П (далі - договір №24п від 28.05.2019), за умовами якого постачальник взяв на себе зобов`язання поставити покупцю визначену умовами вказаного договору, а відповідач в свою чергу зобов`язався прийняти та оплатити наступну продукцію: грейфер V=1,6 м3, креслення ПК 05951.151.0СБ; грейфер V=2 м3, креслення ПК 05971.024.0СБ.
Згідно з пунктом 9.2 договору №24п від 28.05.2019 він вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.
В пунктах 2.1, 3.1, 3.2 договору №24п від 28.05.2019 сторони погодили кількість продукції, яка буде поставлена по договору, ціну кожної одиниці такої продукції, а також загальну суму договору: грейфер V=1,6 м3, креслення ПК 05951.151.0СБ - у кількості 1-ї одиниці вартістю 204960 грн; грейфер V=2 м3, креслення ПК 05971.024.0СБ - у кількості 1-ї одиниці вартістю 592128 грн; загальна вартість договору складає 797088 грн.
Відповідно до пунктів 4.2, 4.4 договору №24п від 28.05.2019 строк поставки продукції за договором - не більше 75 календарних днів з моменту підписання договору; постачальник вважається таким, що виконав свої зобов`язання з поставки в момент завантаження продукції на транспортний засіб, призначений для перевезення продукції; момент завантаження продукції на транспортний засіб є моментом поставки за договором.
В силу пункту 3.3.1 договору №24п від 28.05.2019 оплата в розмірі 100% від вартості продукції здійснюється покупцем протягом двадцяти календарних днів з моменту поставки продукції.
Пунктом 6.1 договору №24п від 28.05.2019 передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 6.2 та 6.3 даного договору.
Згідно з пунктом 6.3 договору №24п від 28.05.2019 у випадку перевищення покупцем строку оплати продукції більш ніж на 7 днів він відшкодовує постачальнику збитки, понесені останнім у зв`язку з таким простроченням. Крім того, у випадку перевищення строків оплати покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від неоплаченої суми, починаючи з першого дня прострочення.
На виконання умов договору №24п від 28.05.2019 позивачем було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 797088 грн, що підтверджується завіреними належним чином копіями видаткової накладної №105 від 06.08.2019, товарно-транспортної накладної №Р105 від 06.08.2019, довіреності №91 від 05.08.2019, видаткової накладної №107 від 15.08.2019, товарно-транспортної накладної №Р107 від 15.08.2019, довіреності №93 від 13.08.2019.
Приватне акціонерне товариство "Южмормонтаж" сплатило вартість отриманого товару на суму 797088 грн, однак з порушенням строків проведення розрахунків за поставлений товар, про що свідчать завірені належним чином копії платіжних доручень №2273 від 19.06.2020 на суму 100000 грн, №2389 від 09.07.2020 на суму 104960 грн, №1929 від 14.04.2020 на суму 132000 грн, №2390 від 09.07.2020 на суму 60127 грн, №2411 від 13.07.2020 на суму 200000 грн, №2426 від 14.07.2020 на суму 200000 грн.
Предметом спору у даній справі є вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛМИС" про стягнення з відповідача на користь позивача  135233 грн, з яких: 19496,55 грн 3% річних та 115736,45 грн штрафу.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором №24п від 28.05.2019, а відтак правомірності  заявлення вимог про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Южмормонтаж" 3% річних та неустойки.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд    будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №24п від 28.05.2019 є договором поставки.
Згідно з приписами частини першої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір №24п від 28.05.2019 є належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Суд апеляційної інстанції вбачає, що факт належного виконання позивачем прийнятих на себе за договором №24п від 28.05.2019 зобов`язань з поставки товару на загальну суму 797088 грн підтверджується наявними у матеріалах справи видатковою накладною №105 від 06.08.2019, товарно-транспортною накладною №Р105 від 06.08.2019, довіреністю №91 від 05.08.2019, видатковою накладною №107 від 15.08.2019, товарно-транспортною накладною №Р107 від 15.08.2019, довіреністю №93 від 13.08.2019.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).
Статтею 530 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Відповідно до пункту 3.3.1 договору №24п від 28.05.2019 оплата в розмірі 100% від вартості продукції здійснюється покупцем протягом двадцяти календарних днів з моменту поставки продукції.
Отже, до 27.08.2019 відповідач повинен був повністю розрахуватись за продукцію, отриману за видатковою накладною №105 від 06.08.2019, та до   05.09.2019 - за продукцію, отриману за видатковою накладною №107 від 15.08.2019.
Між тим Приватне акціонерне товариство "Южмормонтаж" прийняті на себе зобов`язання в частині оплати поставленого товару у встановлений вищезазначеним договором строк не виконало. За отриманий за видатковою накладною №105 від 06.08.2019 товар відповідач повністю розрахувався 09.07.2020, а за видатковою накладною №107 від 15.08.2019 - 14.07.2020, про що свідчать платіжні доручення №2273 від 19.06.2020 на суму 100000 грн, №2389 від 09.07.2020 на суму 104960 грн, №1929 від 14.04.2020 на суму 132000 грн, №2390 від 09.07.2020 на суму 60127 грн, №2411 від 13.07.2020 на суму 200000 грн та №2426 від 14.07.2020 на суму 200000 грн.
Враховуючи вищевикладене, невиконання грошового зобов`язання правильно кваліфіковане судом першої інстанції як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
Пунктом 6.1 договору №24п від 28.05.2019 передбачено, що у разі невиконання або не належного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність відповідно до діючого законодавства з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 6.2 та 6.3 даного договору.
Відповідно до пункту 6.3 договору №24п від 28.05.2019 у випадку перевищення строків оплати покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від підлягаючої сплаті та неоплаченої суми, починаючи з першого дня прострочення.
За приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За умовами частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Таким чином, до боржника, який порушив господарське зобов`язання, можливе застосування штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладанні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань.
Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України).
Неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання, завдання    останньої - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або несвоєчасне виконання обов`язку.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга, третя статті 549 Цивільного кодексу України).
Отже, розмір погодженої сторонами у договорі №24-П від 28.05.2020 штрафної санкції, обрахованої у відсотковому розмірі за кожен день прострочення, відповідає поняттю "пеня". Зазначення у вказаному договорі неустойки (пені) як штрафу не перетворює її в штраф і не є підставою для відмови у стягненні неустойки (пені) у разі прострочення виконання зобов`язання (сплати коштів).
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №922/4400/17.
За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Перевіривши проведений позивачем розрахунок суми неустойки, нарахованої за період з 27.08.2019 по 27.02.2020 за несвоєчасно оплачений товар, отриманий за видатковою накладною №105 від 06.08.2019, та за період з 05.09.2019 по 05.03.2020 за несвоєчасно оплачений товар, отриманий за видатковою накладною №107 від 15.08.2019, апеляційний господарський суд встановив, що вказаний розрахунок є правильним. Відтак, враховуючи наведені вище норми права та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки, нарахованої у зв`язку з неналежним виконанням Приватним акціонерним товариством "Южмормонтаж" прийнятих на себе зобов`язань за договором №24п від 28.05.2019 у загальній сумі 115736,45 грн.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені також приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Враховуючи несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань за договором №24п від 28.05.2019 в частині здійснення оплати за поставлений товар, позивачем правомірно нараховано відповідачу 3% річних за несвоєчасно оплачений товар, отриманий відповідачем за видатковою накладною №105 від 06.08.2019, за період з 27.08.2019 по 09.07.2020 та за несвоєчасно оплачений товар, отриманий відповідачем за видатковою накладною №107 від 15.08.2019, за період з 05.09.2019 по 14.07.2020 - на загальну суму 19496,55 грн.
Щодо доводів апелянта про недотримання позивачем порядку досудового врегулювання спору колегія суддів зазначає, що право позивача на безпосереднє звернення до суду з позовом в силу положень частини другої статті 124 Конституції України не може бути обмежене дотриманням порядку досудового врегулювання спору.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 09.07.2002    №15-рп/2002 справа №1-2/2002, положення частини другої статті 124 Конституції України (254к/96-ВР) щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.
Так, сторони у договорах можуть погоджувати можливість проведення переговорів з метою вирішення спорів.
Водночас те, що сторона договору не скористалася процедурою позасудового врегулювання спору, навіть коли порядок здійснення такої процедури врегульовано законодавчо, не позбавляє таку сторону можливості належним чином реалізувати своє суб`єктивне право на вирішення спору у суді.
Право особи на звернення до суду для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.
Відтак аргумент Приватного акціонерного товариства "Южмормонтаж" про недотримання позивачем порядку досудового вирішення спору не спроможний слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.
Також Південно-західний апеляційний господарський суд критично оцінює доводи апеляційної скарги стосовно того, що місцевим господарським судом не надана оцінка відсутності відзиву на позов.
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Пунктом 5 частини третьої статті 165 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відзив повинен містити заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
За приписами статті 165 Господарського процесуального кодексу України, подання письмового відзиву є правом відповідача. При цьому, відповідно до частини дев`ятої наведеної статті процесуального закону у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Матеріалами справи підтверджується, що ухвалу Господарського суду Херсонської області від 10.09.2020 про відкриття провадження у даній справі, якою, крім іншого, запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали, відповідачем отримано 16.09.2020, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №7300308678171.
Зазначеною ухвалою Господарського суду Херсонської області від 10.09.2020 відповідне судове провадження ухвалено здійснювати судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Вказане свідчить про те, що відповідача належним чином та завчасно було повідомлено про відкриття провадження у даній справі, при цьому Приватному акціонерному товариству "Южмормонтаж" було відомо про його право подати відзив та відповідні процесуальні наслідки неподачі.
Отже, судом першої інстанції надавалась відповідачу можливість спростувати доводи позивача про несвоєчасну оплату відповідачем отриманого товару, однак останній, будучи обізнаним про відкриття провадження у справі №923/874/20, не скористався своїм процесуальним правом надати відзив на позов.
При цьому колегія суддів зауважує, що у суду першої інстанції були відсутні підстави встановлювати наявність поважних причин неподання відповідачем відзиву на позов з огляду на те, що в силу приписів статті 119 Господарського процесуального кодексу України визначення поважності пропуску строку для вчинення відповідної процесуальної дії (в даному випадку подання відзиву на позов) можливе лише за наявності відповідного клопотання сторони, яке Приватним акціонерним товариством "Южмормонтаж" не заявлялося.
За таких обставин, у Південно-західного апеляційного господарського суду відсутні підстави вважати, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом допущено порушення норм процесуального права.
Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення Господарського суду Херсонської області від 09.11.2020 у справі №923/874/20 скаржником в апеляційній скарзі не зазначено.
В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув обставини справи в їх сукупності; врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Южмормонтаж" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Херсонської області від 09.11.2020 у справі №923/874/20 - без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Южмормонтаж".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 08.02.2021.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           Л.О. Будішевська

Суддя                                                                                           Л.В. Поліщук