Справа № 161/12485/20 	Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф. 	
Провадження № 22-ц/802/447/21  Категорія: 53 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
25 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2021 року,
                                        В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 жовтня 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі – ДТП), внаслідок якої був пошкоджений належний йому на праві приватної власності транспортний засіб Toyota Sienna, д.н.з. НОМЕР_1 . Винуватцем ДТП у встановленому порядку був визнаний відповідач по справі ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «УПСК» (далі – ПрАТ «УПСК».
Позивач зазначав, що страхова компанія в межах ліміту відповідальності за страховим полісом виплатила йому страхове відшкодування у розмірі 100 000 грн, з яких 90 000 грн надійшло безпосередньо йому, а 10 000 грн – плата страховій компаній за пришвидшення страхової виплати.
Вказував, що згідно даних експертного автотоварознавчого дослідження від 25 липня 2020 року вартість відновлювального ремонту його автомобіля становить 311 792 грн 21 коп., проте відповідач відмовляється виплатити йому різницю між страховим відшкодуванням та вартістю ремонту автомобіля у розмірі 211 792 грн 21 коп. (311 792 грн 21 коп. – 100 000 грн).
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 211 792 грн 21 коп. та понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 117 грн 93 коп. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 211 792 грн 21 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої ДТП.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , покликаючись  на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що позивачу слід спочатку було звернутися до страхової компанії та отримати відмову у виплаті 311 792 грн 21 коп. суми страхової виплати, а вже потім звертатися до нього як винуватця ДТП. Крім того, виконане на замовлення позивача ОСОБА_1 експертне дослідження є неналежним доказом, оскільки вартість відновлювального ремонту в ньому є завищеною і необґрунтованою. В матеріалах справи міститься інший доказ щодо розміру вартості відновлювального ремонту автомобіля позивача з врахуванням фізичного зносу деталей, а саме страховий акт № ОЦ/004/006/19/0155 від 17 грудня 2019 року, у якому вартість відновлювального ремонту автомобіля з врахуванням фізичного зносу зазначена у розмірі 124 034 грн 58 коп. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно ухвалив рішення про задоволення позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті та справедливим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.
Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з підстав можливого укладення мирової угоди між сторонами не підлягає до задоволення, оскільки справа розглядається в порядку спрощеного провадження без виклику осіб та зазначена причина відкладення розгляду справи не є поважною.
За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 25 березня 2021 року - дата складення повного судового рішення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 жовтня 2019 року о 12 год. 50 хв. в м. Луцьку по вул. Київський майдан відповідач ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом на нерегульованому перехресті з вул. Київський майдан при повороті ліворуч, не надав переваги в русі транспортному засобу Toyota Siena, д.н.з. НОМЕР_1 , який рухався в зустрічному напрямку прямо та скоїв з ним зіткнення, у результаті чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень, чим порушив вимоги п. 16.6 Правил дорожнього руху.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2019 року відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн (а.с.9).
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 , як власника наземного транспортного засобу, була застрахована у ПрАТ «УПСК», яка в межах ліміту відповідальності нарахувала 100 000 грн страхового відшкодування та фактично виплатила позивачу 90 000 грн.  Решту 10 000 грн страхова компанія утримала із страхового відшкодування у зв`язку з укладенням позивачем угоди про прискорену виплату відшкодування (а.с.10).
Як вбачається з висновку експертного автотоварознавчого дослідження №0021 від 25 липня 2020 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota Siena, д.н.з. НОМЕР_1 , становить 311 792 грн 21 коп. (а.с.11-42).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що страхова компанія виплатила йому страхове відшкодування у розмірі 100 000 грн у межах страхової суми (ліміту відповідальності), проте відповідач, з вини якого було заподіяно шкоду, відмовляється виплатити йому різницю між виплаченим страховим відшкодуванням та вартістю ремонту автомобіля, яка становить 211 792 грн 21 коп. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Статтями 28, 29 вказаного Закону передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, – це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі №359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.
Як встановлено судом першої інстанції, сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 100 000 грн. Предметом спору є недостатність, на думку позивача, суми страхового відшкодування для відновлення пошкодженого майна.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19.
Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, встановивши, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що із ОСОБА_2 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням, що становить 211 792 грн 21 коп.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обгрунтованим.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що ухвалене судом рішення є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що з врахуванням виплаченого страховою компанією позивачу страхового відшкодування, з нього, як винної у ДТП особи, на користь останнього необхідно було стягувати вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу (вартість матеріального збитку), а не без урахування такого коефіцієнта, є безпідставними та до уваги колегією суддів не приймаються. 
Оскільки, як встановлено судом, позивач звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, тобто відповідачем, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Страхова компанія як страховик, відповідає за договором обов`язкового страхування у межах страхового ліміту за мінусом фізичного зносу, а решту – відповідач як безпосередній винуватець ДТП.
Покликання в апеляційній скарзі на те, що судом взято до уваги як основний доказ розміру відшкодування вартості відновлювального ремонту висновок № 0021 від 25 липня 2020 року експертного товарознавчого дослідження автомобіля, проте в матеріалах справи міститься інший доказ вартості відновлювального ремонту автомобіля з врахуванням фізичного зносу деталей, а саме страховий акт № ОЦ/004/006/19/0155 від 17 грудня 2019 року, не заслуговують на увагу, оскільки страховик виплатив ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі ліміту відповідальності, зазначеного в страховому полісі, а у висновку експерта та в страховому акті зазначений різний розмір вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу, який відповідно до вимог закону відшкодовує страховик в межах визначеного ліміту відповідальності. В даному випадку у страховика не виникає обов`язку у виплаті страхового відшкодування понад 100 000 грн та різниця у визначенні вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу не впливає на розмір відшкодування шкоди винною особою.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального та процесуального права спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції та правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19 і не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                                   У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: