Справа № 462/687/20                        Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л. 
Провадження № 22-ц/811/3149/20                Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:63

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Пащука Артема Ігоровича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Бориславського Ю.Л., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -
                               
                                       в с т а н о в и л а:

Позивач ТОВ «Львівенергозбут» звернувся в суду із позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просив стягнути із них 8624,70 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію.
Вимоги мотивувало тим, що ТОВ «Львівенергозбут» є постачальником електричної енергії за адресою АДРЕСА_1 , де зареєстровані та проживають відповідачі. За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Постачання електроенергії у спірний період здійснювалося за тарифами, встановленими п.п. 5 п.1 постанови НКРЕ КП від 26.02.2015 року № 220. За період з 01.11.2018 року по 01.09.2019 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 .спожито 10290 кВт. У зв`язку із несвоєчасною оплатою послуг, борг за електроенергію за період з 01.11.2018 року по 01.09.2019 року становить 8624,70 грн. Просив позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2020 року позов задоволено. 
Стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» - 8 624, 70 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію за період з 01 листопада 2018 року по 01 вересня 2019 року.
Стягнути порівно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» 2102, 00 гривні судових витрат.
Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Пащук Артем Ігорович.
В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зокрема вказує на те, що позов поданий до неналежного відповідача, оскільки квартира перебуває у приватній власності та саме власники відповідно до вимог ст. 322 ЦК України покладається тягар з утримання майна. Тому відповідачами у справі повинні бути власники. 
Також позивачу відомо про Акт ЛКП проте, що за даною адресою відповідач ОСОБА_1 не проживає.
Згідно положень ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувались ними. У даному випадку ОСОБА_1 не проживаючи у квартирі, відповідно, не користується послугами, а відтак не є фактичним споживачем послуг і не може бути відповідачем у справі, тому позовна вимога до ОСОБА_1 є безпідставною та необґрунтованою.
Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2020 року в частині стягнення із ОСОБА_1 заборгованості скасувати і в цій частині винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 8 624, 70 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, у письмовому провадженні, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду. 
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі отримали за спірний період послуги з постачання електричної енергії, вартість яких мали обов`язок оплатити у розмірі, розрахованому на підставі діючих тарифів. Оскільки у відповідачів внаслідок несплати послуг виникла заборгованість у розмірі 8624,70 грн. за період з 01.11.2018 року по 01.09.2019 року, тому позовні вимоги є підставними та такими, що підлягають до задоволення.
Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.
Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.06.2018 року №429 ТОВ «Львівенергозбут» було видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії.
Постачання електроенергії у спірний період здійснювалося за тарифами, встановленими п.п. 5 п.1 постанови НКРЕ КП від 26.02.2015 року № 220, а саме, 0,90 коп. /з ПДВ/ за 1 кВт незалежно від обсягів споживання (п.1.4).
Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки виданої ЛКП «Граніт», у будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, співвласниками будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Водночас, згідно довідки ТОВ «Львівенергозбут» від 31.10.2019 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований побутовий споживач та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . За період з 01.11.2018 року по 01.09.2019 року заборгованість за спожиту електричну енергію по даному особовому рахунку становить 8 624, 70 грн. (а.с.8).
18.11.2019 року Залізничним районним судом м. Львова було видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ТзОВ «Львівенергозбут» заборгованості в сумі 8 624 грн. 70 коп. за спожиту теплову енергію, однак ухвалою від 05.12.2019 року судовий наказ було скасовано.
З витягу з особового рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що такий відкритий на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 22-28), тобто ОСОБА_1 є абонентом відкритого рахунку.
Згідно даних, внесених в білінгову систему оператором системи розподілу /ПрАТ «Львівобленерго»/, за період з 01.11.2018 року по 01.09.2019 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 спожито 10290 кВт.
Статтею 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому законом порядку тарифами.
У відповідності до п. 5 ч. 2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно ст. 63 Закону України «Про ринок електричної енергії» універсальні послуги надаються постачальником таких послуг виключно побутовим та малим не побутовим споживачам.
Відповідно до ст.ст. 11, 13, 14 ЦКУкраїни підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні права і обов`язки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Із копії договору про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг, вбачається, що відповідно до п. 2.1 цього договору Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Пункт 6.2 договору визначає зобов`язання Споживача забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії відповідно до умов цього договору та пов`язаних з постачанням електричної енергії послуг згідно з умовами цього договору.
Згідно з п. 3.1.7. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018 року, договір між електропостачальником та споживачем укладається, як правило, шляхом приєднання споживача до розробленого електропостачальником договору на умовах комерційної пропозиції, опублікованої електропостачальником.
Абзацом 5 пункту 13 Прикінцевих та перехідних положень даного ЗаконуУкраїни «Про ринок електричної енергії» визначено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.
На ім`я апелянта ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , тобто останній є абонентом відкритого рахунку, що ним не оспорюється і доказів на спростування чого ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій ним не подано. Факт споживання електричної енергії жодним з відповідачів в суді першої інстанції не оспорювався. Окрім того, із довідки позивача (а.с. 9) вбачається, що 12.12.2018 року відповідачами було проведено оплату послуг в сумі 1 302, 30 грн. коп. Зважаючи на встановлене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про факт приєднання відповідачів, і зокрема апелянта, до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору). 
Доказів того, що позивач неналежним чином чи не в повному обсязі надає апелянту послуги з постачання електричної енергії, останнім суду не надано.
Колегія суддів не приймає до уваги як доказ непроживання апелянта ОСОБА_5 , а відтак і неспоживання ним послуг позивача, у будинку АДРЕСА_1 Акт № 168, складений працівниками ЛКП «Граніт», оскільки сам Акт складений 08.07.2019 року і в такому не зазначено період такого непроживання, в той час як позовні вимоги заявлені за період з 01.11.2018 року по 01.09.2019 року і суду не надано доказів відмови апелянта від отримання вказаних послуг, які постачає позивач.
З цих же підстав колегія суддів відхиляє і доводи апелянта про те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є власником будинку, і при цьому звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про отримання всіма відповідачами, і зокрема апелянтом, у спірний період послуг з постачання електричної енергії, що тягне за собою обов`язок оплати їх вартості у повному розмірі, розрахованому на підставі діючих тарифів. А тому, оскільки відповідачами допущено заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 8624,70 грн. за період з 01.11.2018 року по 01.09.2019 року прийшов до правильного висновку про підставність позовних вимог і їх задоволення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення та обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст даного судового рішення складено 21 січня 2021 року.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пащука Артема Ігоровича – залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 21 січня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.