Єдиний унікальний номер 219/10811/15-ц 
Номер провадження 22-ц/804/388/21        

П О С Т А Н О В А
Іменем  У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у складі:

Судді-доповідача     Никифоряка Л.П.
Суддів              Новікової Г.В., Халаджи О.В., 
за участю секретаря судового засідання   Ротар Я.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна, набутого у шлюбі, особистою приватною власністю, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 жовтня 2020 року (головуючий у 1 інстанції Дубовик Р.Є.),  –   

В С Т А Н О В И В:

20 листопада 2015 року ОСОБА_2 в позові пред`явленому до ОСОБА_1 виклав вимоги про розірвання шлюбу, укладеного 14 лютого 1996 року. 

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 лютого 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу залишено без розгляду.

ОСОБА_1 в зустрічному позові пред`явленому до суду 19 січня 2016 року виклала вимоги до ОСОБА_2   про виникнення права спільної сумісної власності подружжя на будинок АДРЕСА_1 з огляду на те, що вказане майно хоч і було набуте ОСОБА_2 за час шлюбу на підставі договору дарування, однак істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок трудових та грошових затрат ОСОБА_1 , яка у вказаний період працювала та мала сталий заробіток, на відміну від чоловіка, який отримував пенсію як інвалід ІІ групи. Зокрема збільшення будинку у вартості позивач пов`язувала із підключення водопроводу та газопостачання, і прибудовою до будинку ванної кімнати з туалетом. 
Інша вимога ОСОБА_1 зводилась до визнання за нею права власності на ? частку в праві власності на будинок АДРЕСА_2 , набутий в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу, як об`єкт право спільної сумісної власності. 

За змістом позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 від 21 серпня 2017 року, заявник вимагав визнати будинок АДРЕСА_2 його особистою приватною власністю. 
ОСОБА_2 в даній позовній заяві вказував на те, що житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 він придбав в особисту приватну власність у своєї матері ОСОБА_3 за особисті кошти, після написання заяви ОСОБА_1 про те, що вона дає свою згоду на купівлю зазначених об`єктів заявником за власні кошти в особисту власність, до якої вона не має ніякого стосунку /том ІІ а.с.44-46 том ІІ а.с.100-102/.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 листопада 2017 року об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виникнення права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на ? частку майна з цивільною справою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю /том ІІ а.с.98/. 

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 січня 2018 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 13 березня 2018 року /том ІІ а.с.182-185/, було задоволено клопотання ОСОБА_1 та призначено комплексну судову будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено Донецькому науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення експертизи судом поставлені запитання щодо вартості будинку АДРЕСА_1 та будинку АДРЕСА_2 ), станом на час придбання та на час розгляду справи судом та зміни такої вартості з урахуванням переобладнання будинку і зведення додаткових споруд /том ІІ а.с.159-160/. 

Згідно Повідомлення від 19 листопада 2018 року судовий експерт неможливість надання висновку судової експертизи пов`язував з тим, що не було задоволено клопотання експерта і ОСОБА_2 ненадані додаткові матеріали, технічна документація на будинок /том ІІ а.с.189/. 

Згідно інформації від 04 червня 2019 року судовий експерт неможливість надання висновку судової експертизи за ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2019 року /том ІІ а.с.234-236/, про призначення комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи пов`язував з тим, що не було здійснено оплату рахунку № 65 від 03 квітня 2019 року /том ІІ а.с.245/. 

Оціночно-будівельну експертизу призначену ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 липня 2019 року, залишену без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року /том ІІІ а.с.6/ також не було проведено суб`єктом оціночної діяльності так як ОСОБА_2 не надав доступу до спірних будинків та ухиляються від вирішення питань щодо погодження інших дат проведення експертизи /том ІІІ а.с.49/. 

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 жовтня 2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . 
Суд зробив висновок про те, що проведення в будинку АДРЕСА_1 газопостачання, водопроводу і каналізації, а також зведення прибудови; а також та обставина що ОСОБА_2 неодноразово ухилявся від подання експертам необхідних матеріалів і документів, та ухилявся від проведення експертизи, не надаючи експертам доступу до будинку – визнав факт істотного збільшення вартості цього будинку, з огляду на що, вбачав підстави для визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя.
При вирішенні вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частку в праві власності на будинок АДРЕСА_2 , суд не взяв до уваги заяву останньої від 10 вересня 2015 року, в якій вона давала свою згоду ОСОБА_2 на придбання будинку з усіма спорудами і забудовами та земельної ділянки по АДРЕСА_2 , вказуючи, що це майно набуваються ОСОБА_2 в особисту власність за особисті кошти через те, що в ній не вірно зазначено адресу. На думку суду, за встановлених обставин, будинок АДРЕСА_2 ) придбаний в період шлюбу може бути поділений між подружжям як об`єкт права спільної сумісної власності відповідно до рівності часток подружжя.
Та з огляду на зазначені обставини, суд вбачав правові підстави для відмови в позові ОСОБА_2 . 

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення скасувати та вимагав ухвалити нове яким тільки відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. 
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягало в тому, що висновки суду про  істотне збільшення вартості будинку АДРЕСА_1 ) внаслідок трудових та грошових затрат ОСОБА_1 недоведені належними і допустимими доказами та ґрунтуються на припущеннях. Також заявник стверджував про те, що не відповідають обставинам справи висновки суду з приводу того, що заявник неодноразово ухилявся від подання експертам необхідних матеріалів і документів, та не надавав експертам доступу до будинку.
Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що помилкове зазначення адреси в заяві ОСОБА_1 , в якій  остання давала свою згоду на купівлю заявником майна за ціну і на умовах за його розсудом, та вказувала що вона не має ніякого відношення до цього майна в зв`язку з тим, що воно набувається ОСОБА_2 в особисту власність за особисті кошти - не змінює волевиявлення ОСОБА_1 та того факту що вказане майно придбане за власні кошти в особисту власність ОСОБА_2 ; і наявність такої помилки не має правовим наслідком віднесення майна до спільної сумісної власності. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги, заявляв що обставини якими ОСОБА_2 обґрунтовував свої апеляційні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Гуревич М.Г., за відсутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлених про час місце судового розгляду належним чином про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень та інші письмові докази що знаходяться в матеріалах справи, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

14 лютого 1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб /копія свідоцтва про шлюб том І а.с.3, 48/.

На підставі Договору дарування від 20 березня 2002 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , останній отримав в дар домоволодіння по АДРЕСА_1 ) будинок жилою площею 20,41м2 вартістю 9402,00грн на земельній ділянці 600м2 /том І а.с.200-204/.

З письмових документів БТІ, вбачається що будинок АДРЕСА_3 загальною площею 33,83м2 (жила площа 20,41м2) станом на 16 листопада 1960 року вартував 263,00рублі /том І а.с.186-199/.   

Згідно схеми дворового водопровідного вводу та відповідного плану в жовтні 2003 року будинок АДРЕСА_3 підключений до водопостачання /том І а.с.37,том 2 а.с.52/.

15 січня 2014 року виготовлена технічна документація (проект реконструкції системи газопостачання) будинку АДРЕСА_3 та будинок підключено до газопостачання /том І а.с.39-40, 41, том ІІ а.с.64-96 копія технічної документації/.

Відповідно до копії товарного чека від 15 березня 2014 року куплено газовий котел, також розрахункові квитанції за період липень-серпень 2002 року та за 2014 рік вказують на те, що сторони несли грошові затрати пов`язані з реконструкцією та переобладнанням будинку АДРЕСА_3 /том І а.с.56/. 

За змістом трудової книжки ОСОБА_1 працювала, та за період часу з 02 січня 1996 року по 31 грудня 2015 року на різних посадах та згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України отримувала дохід за основним місцем роботи у вигляді заробітної плати, в подальшому з 2015 року соціальні виплати по безробіттю /том І а.с.51-54, 101/.

З 01 грудня 2000року ОСОБА_2 , як інваліду ІІ групи загального захворювання призначено пенсію, розмір якої згідно інформації наданої Артемівським об`єднаним УПФУ Донецької області з січня 1999 року по липень 2016 року склав 109 744,45грн, з березня 2017 року по серпень 2017 року склав 8192,72грн. /копії посвідчення, довідки медико-соціальних (експертних) комісій та довідки з пенсійного фонду том І а.с.2, 49, 142, 113, 209-215, 113, том ІІ а.с.106, 138-139/.

10 вересня 2015 року ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу купив у матері ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_2 /копія договору том І а.с.112, том 2 а.с.109/.

Також 10 вересня 2015 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_6 земельну ділянку по АДРЕСА_2 , надану для обслуговування житлового будинку і господарських будівель за цією адресою /копія договору том І а.с.111 том ІІ а.с.110/.

За змістом заяви від 10 вересня 2015 року приватному нотаріусу Артемівського міського нотаріального округу Баранову М.С. – ОСОБА_1 дала свою згоду ОСОБА_2 на купівлю ним за ціну та на умовах за його розсудом жилого будинку з усіма спорудами і забудовами АДРЕСА_2 та земельної ділянки по АДРЕСА_2 (буквальний зміст заяви) в місті Артемівську Донецької області, до якого вона не має ніякого відношення у зв`язку з тим, що цей житловий будинок та земельна ділянка набуваються ОСОБА_2 в особисту власність за особисті кошти /т.2 а.с.111/.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 вересня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2 /том ІІ а.с.21-23/ також відмовлено в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2 рішенням Апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2017 року /том ІІ а.с.30-31/.

У відповіді Бахмутської міської ради від 30 серпня 2019 року йдеться про те, що вулиця Павла Осіпенко в місті Бахмут відсутня, однак згідно рішення № 16 від 23 січня 1956 року в місті Бахмут (Артемівськ) було присвоєно назву новій вулиці в західному районі міста під назвою « ОСОБА_7 »  /том ІІІ а.с.81/. 

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2016 року /том ІІ а.с.107-108/.

Суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_1 вважав, що остання набула права власності на будинок отриманий чоловіком під час шлюбу в дар, оскільки істотно збільшилась його вартість внаслідок трудових та грошових затрат ОСОБА_1 ; та остання має право на ? частку в праві власності на інший будинок, набутий в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу, як об`єкт права спільної сумісної власності.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції частково не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Вирішуючи спір суд апеляційної інстанції виходить з того, що придбання спірного майна відбулось в період дії Сімейного кодексу України - СК України, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції обґрунтовано керувався частинами першою та другою статті 60 СК України за змістом яких майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 

За змістом наведених норм, договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

У даній справі сторони не заперечували обставин з приводу того, що предметом спору був: будинок по АДРЕСА_3 право власності на який виникло на підставі договору дарування від 20 березня 2002 року в період шлюбу; та будинок і земельна ділянка по АДРЕСА_2 ) придбаний ОСОБА_2 10 вересня 2015 року в період шлюбу; та наявність зазначених обставин суд обґрунтовано пов`язував із відомостями що містяться у відповідних договорах та відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. 

Сам по собі факт набуття права власності на майно під час перебування у шлюбі, без врахування положень статті 57 СК України та підстав такого набуття, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Пункт другий та третій частини першої статті 57 СК України відносить до особистої приватної власності дружини та чоловіка майно, набуте ними, за час шлюбу, але на підставі договору дарування; та майно, набуте ними, за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто.

Відповідач ОСОБА_1 стверджувала про те, що у неї виникло право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_3 на підставі частини першої статті 62 СК України за якою якщо майно чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом наведеної норми ОСОБА_1 мала довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Збільшення вартості майна ОСОБА_1 пов`язувала із зміною вартості спірного будинку АДРЕСА_3 станом на 16 листопада 1960 року який вартував 263,00рублі, станом на момент укладення Договору дарування з визначеною вартістю 9402,00грн та на час розгляду справи судом після реконструкції та поліпшення внаслідок її трудових і грошових затрат.

Беззаперечною є ті обставини з якими позивач пов`язувала поліпшення будинку АДРЕСА_1 щодо підключення водопроводу та газопостачання, облаштування каналізації і прибудовою до будинку ванної кімнати з туалетом, в підтвердження чого надані докази, аналіз яких в сукупності дає підстави для висновку про те, що внесок ОСОБА_1 у переобладнання спірного будинку у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача в шлюбі з відповідачем на момент здійснення перепланування спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Підтверджені в суді обставини щодо доходу ОСОБА_1 та надані нею письмові докази щодо придбання товарно-матеріальних цінностей вказують на те, що саме позивач несла особисті грошові затрати на покращення та збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості суд оцінює з урахуванням усіх обставин справи.

Крім того, суд визнає факт про істотне збільшення вартості спірного будинку АДРЕСА_1 з урахуванням положень частини першої статті 109 ЦПК України, за якою у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена. 

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує що судом першої інстанції тричі вирішувалось питання про призначення такої експертизи, та двічі судом апеляційної інстанції підтверджувались обставини щодо законності та обґрунтованості такої процесуальної дії за апеляційними скаргами ОСОБА_2 .

Однак, експертиза призначена 04 січня 2018 року не проведена через те, що ОСОБА_2 ненадані додаткові матеріали і технічна документація на будинок, оціночно-будівельна експертиза призначена 31 липня 2019 року також не була проведена суб`єктом оціночної діяльності так як ОСОБА_2 не надав доступу до спірних будинків та ухилявся від вирішення питань щодо погодження інших дат проведення експертизи. 

Право на доступ до суду, передбачено пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

Основоположним принципом цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статті 12 ЦПК України, за змістом  якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Однак за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій та позбавляє суд можливості втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. 

Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що ОСОБА_2 визначивши свої права та реалізовуючи їх за своїм розсудом повинен відповідати за негативні наслідки від такої діяльності.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб сторони надали пояснення та докази щодо обставин, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач ОСОБА_2 беззаперечно мав можливість ознайомитися із матеріалами справи та реалізувати свої прав в повному обсязі, та саме сторони несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ними процесуальних дій.

З огляду на викладене, відповідач ОСОБА_2 в жодний спосіб не спростував вимог позивача та не надав доказів в підтвердження обставин, якими він обґрунтовував свої заперечення.

В підтвердження обставин щодо набуття у спільну сумісну власність будинку АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 вересня 2015 року в матеріалах справи міститься сам договір та заява від цього ж числа, 10 вересня 2015 року, підпис ОСОБА_1 у якій  затверджено приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як убачається із позовної заяви, на обґрунтування позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частку в праві власності на будинок АДРЕСА_2 , заявник посилалася на те, що будинок набутий в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу на загальних підставах та чоловік ОСОБА_2 , діяв в інтересах сім`ї. 

При цьому стверджувала, що зазначення в її заяві від 10 вересня 2015 року адреси іншої ніж та що міститься в договорі нівелює правове значення такої заяви та робить її неналежним доказом.

Однак визначальним у даній справі є не тільки безпосередньо факт передачі нерухомого майна та коштів в рахунок його оплати, а й характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, так само встановлення обставин з приводу згоди одного з подружжя на таку угоду викладеної в заяві з додержанням письмової форми для цих умов та нотаріального посвідчення, після чого її можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту правочину.

В заяві від 10 вересня 2015 року волевиявлення дружини покупця направлено не тільки на надання згоди чоловікові на придбання чітко визначеного нерухомого майна, а й на підтвердження обставин щодо джерела походження коштів (особисті) в особисту власність ОСОБА_2 .

Наявний в матеріалах справи правочин та заява ОСОБА_1 , вказують на її волевиявлення яке по своїй формі та по суті відповідає вимогам встановленим законом, чого сторони фактично не заперечували. 

Правовий аналіз змісту договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2 та заяви від 10 вересня 2015 року дає можливість зробити висновок про те, що зміст правочину не суперечить вимогам Цивільного кодексу України; підтверджене волевиявлення учасника правочину і його дружини; та покупцем в договорі купівлі-продажу і дружиною покупця, при складанні заяви дотримано вимог закону щодо їх форми і змісту.

Рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві та апеляційній скарзі – без встановлення відповідних фактів щодо направленості волі дружини покупця нерухомого майна. 

Відповідно до буквального змісту заяви ОСОБА_1 від 10 вересня 2015 року мова йшла про будинок який було придбано ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, та складання у зв`язку з цим заяви ОСОБА_1 , в якій  остання давала свою згоду на купівлю заявником майна за ціну і на умовах за його розсудом, також однозначно вказувала що вона не має ніякого відношення до цього майна в зв`язку з тим, воно набувається ОСОБА_2 в особисту власність за особисті кошти. 

Та вирішуючи спір що виник необхідно з`ясувати час та джерела коштів за які спірний будинок було придбано, які з огляду на суму договору та волевиявлення ОСОБА_1 викладене в заяві, дають суду апеляційної інстанції підстави для висновку про те, що вказане майно придбане за власні кошти в особисту власність ОСОБА_2 .

Суд, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням обставин у справі, вважає, що, підтверджені обставини які би свідчили про набуття ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_2 хоч і в період шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Та суд виходить з того, що наявність помилки в заяві від 10 вересня 2015 року щодо зазначення повного імені « ОСОБА_8 » замість « ОСОБА_9 » в назві вулиці « ОСОБА_10 » – не змінює волевиявлення ОСОБА_1 та того факту що вказане майно придбане за власні кошти в особисту власність ОСОБА_2 та автоматично не призводить до віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на викладене, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову в частині вимог позивача ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на ? частку в праві власності на будинок АДРЕСА_2 . 

При цьому, висновки суду покладені в обґрунтування рішення суду про те, що сторони за спільні кошти в період шлюбу і на потреби сім`ї придбали будинок АДРЕСА_2 не відповідають обставинам справи. 

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин та правильно застосував норми матеріального права, однак частково висновки суду викладені в рішенні не відповідають обставинам справи, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині вимог про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на ? частину будинку АДРЕСА_2 .
Та з урахуванням предмету позову, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення суду першої інстанції в решті рішення слід залишити без змін.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1   судові витрати понесені сторонами в суді першої та апеляційної інстанції  відповідно до вимог статті 141 ЦПК України підлягають перерозподілу та з огляду на те, що ОСОБА_2 звільнено від сплати судових витрат, судовий збір при його зверненні до апеляційного суду компенсується за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 жовтня 2020 року скасувати в частині вимог про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на ? частину будинку АДРЕСА_2 .

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину будинку АДРЕСА_2 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2021 року.

Судді: