Номер провадження: 22-ц/813/4864/21 
Номер справи місцевого суду: 522/6422/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі: 
головуючого – Цюри Т.В.
суддів – Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю Агентства нерухомості «Атланта» про стягнення суми авансу,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю Агентства нерухомості «Атланта» про стягнення суми авансу.
Позові вимоги обґрунтовані тим, що в результаті укладення між сторонами договорів про наміри укласти договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , позивач передала відповідачеві в якості авансу 5800 доларів США. Однак, після того, як укладення вказаних договорів купівлі-продажу не відбулося, відповідач відмовляється повертати позивачеві вказану суму коштів.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю Агентства нерухомості «Атланта» про стягнення суми авансу – задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ) сплачені в якості авансу грошові кошти в сумі 163455 (сто шістдесят три тисячі чотириста п`ятдесят п`ять) гривень 60 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ) сплачену суму судового збору в розмірі 1634 (одна тисяча шістсот тридцять чотири) гривні 56 коп.
Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
У письмових поясненнях ОСОБА_2 на апеляційну скаргу відповідача, посилаючись на її необґрунтованість, просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року- залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
У письмових поясненнях Товариства з обмеженою відповідальністю Агентства нерухомості «Атланта» на апеляційну скаргу відповідача, посилаючись на її необґрунтованість, просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року- залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).         
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 22 жовтня 2018 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за участю товариства з обмеженою відповідальністю Агентство нерухомості «Атланта» було укладено Договір №164/17 (Бланк №02-093) про намір укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Ціна квартири була обумовлена у розмірі 35000,00 доларів США.
Згідно п.4.4. вказаного Договору про намір в якості передплати ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти «забезпечувальний платіж» в сумі 800 (вісімсот доларів США), для забезпечення виконання зобов`язань по даному договору.
Сторони також погодили, що ці кошти можуть бути зараховані як платіж по майбутньому договору купівлі-продажу вказаної квартири, який вони зобов`язалися укласти у майбутньому, у строк до 05 листопада 2019 року.
Крім того, 22.10.2018 року, між сторонами було укладено додаткову угоду (бланк №02-006), за умовами якої сума передоплати (гарантованого до авансу) була збільшена на 750 (сімсот п`ятдесят доларів США).
Також, 22 жовтня 2018 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за участю товариства з обмеженою відповідальністю Агентство нерухомості «Атланта» було укладено Договір №169/17 (бланк №02-100) про намір укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Ціна квартири була обумовлена у розмірі 39000,00 доларів СІЛА.
Згідно п.4.4. вказаного Договору про намір в якості передплати ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти «забезпечувальний платіж» в сумі 4250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят доларів США), для забезпечення виконання зобов`язань по даному договору.
Сторони, також, погодили, що ці кошти можуть бути зараховані як платіж по майбутньому договору купівлі-продажу вказаної квартири, який вони зобов`язалися укласти у майбутньому, у строк до 31 січня 2019 року.
Таким чином, всього позивачем було передано відповідачу 5800 (п`ять тисяч вісімсот доларів США).
На момент передачі грошових коштів в сумі 5800 доларів США, за курсом національної валюти України, згідно із даними Національного Банку України, ця сума складала 163455 гривень (сто шістдесят три тисячі чотириста п`ятдесят п`ять) гривень 60 копійок.
Укладення обумовлених сторонами договорів купівлі-продажу не відбулося.
Так, відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_5 , який наданий ТОВ «Профпроект» 07.05.2018 року, вих. № 124554, за технічними показниками об`єкт може бути поділений на самостійні квартири.
Згідно договору купівлі-продажу від 31.05.2019 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.05.2019 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2 .
Наразі, відповідач відмовляється повернути позивачеві отримані від неї грошові кошти в сумі 5800,00 доларів США, не зважаючи на отримання 05.04.2019 року претензії позивача на адресу відповідача з вимогою повернути вказані грошові кошти.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що передана позивачем відповідачу сума грошей є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку з тим, що основний договір купівлі-продажу квартири не укладався.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена – у письмовій формі.
Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі статтею 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.
За своєю природою аванс – це визначена грошова сума (попередній платіж), яка передається покупцем продавцю, та яка включається до загальної ціни товару.
Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.
І якщо продавець чи виконавець послуг (робіт) отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню.
Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №754/9154/16-ц.
Згідно зі ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Завдаток може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке виникло на підставі укладених договорів, він одночасно є формою підтвердження зобов`язання та засобом забезпечення його виконання - тобто він виконує забезпечувальну функцію поряд з гарантією, порукою, заставою.
Аванс має протилежні властивості, а саме: якщо певна сума сплачується до укладання основного договору, то ця сума буде авансом. Аванс не виконує забезпечувальну функцію - тобто, якщо договір не укладений з ініціативи будь-якої з сторін, то аванс, безумовно, повертається його власнику. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із вже укладеного договору купівлі-продажу квартири.
Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12.
З наявних в матеріалах справи копій Договору №164/17 (Бланк №02-093) про намір укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та Договору №169/17 (бланк №02-100) про намір укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , вбачається, що суть грошової суми, яка передана позивачем на користь відповідача як гарантія подальшого укладення договору купівлі-продажу квартири та названа сторонами як «забезпечувальний платіж» є лише авансовим платежем, використання якого в рахунок наступних платежів по договорам відчуження (купівлі-продажу) квартир, сторони прямо передбачили в п. 4.4. вказаних договорів про наміри.
Оскільки договір купівлі-продажу не було укладено, а існувала лише домовленість про укладання такого договору в майбутньому, тому передані відповідачу кошти є авансом.
У зв`язку з чим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що передані відповідачу грошові кошти не можуть вважатись завдатком, оскільки внесення завдатку, як способу виконання зобов`язання, може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору (попереднього договору) купівлі-продажу, крім того коли сторони домовились укласти договір купівлі - продажу квартири, але його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.
Крім того, договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст.ст. 655, 656, 657 ЦК України), попередній договір в такому випадку також має бути нотаріально посвідченим.
Аналіз змісту договору про наміри свідчить, що він містить зобов`язання сторін про укладення у визначений ними час договору купівлі-продажу в майбутньому на умовах, встановлених цим договором, також сторони обумовили предмет майбутнього договору купівлі-продажу, його ціну та інші істотні умови основного договору, в тому числі і умову про зобов`язання укласти основний договір.
Проте, укладений сторонами договір не був посвідчений нотаріально.
Таким чином підписаний сторонами договір в частині умов попереднього договору в розумінні ст. 635 ЦК України є неукладеним, оскільки сторонами не дотримано обов`язкової нотаріальної форми для договорів купівлі-продажу нерухомого майна, укладення якого сторони обумовили в майбутньому.
Отже у сторін відсутнє зобов`язання на укладення основного договору купівлі-продажу квартири.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку між сторонами було укладено договір про наміри лише у простій письмовій формі, що свідчить про не виникнення у сторін належним чином оформленого зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, а виникли лише наміри, які не були реалізовані, а тому сума авансу, яка передана позивачем на користь відповідача в розмірі 5800 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ складає 163455,60 грн. підлягає поверненню.
За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
 Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю Агентства нерухомості «Атланта» про стягнення суми авансу - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 18.02.2021 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                                                  Л.А.Гірняк

С.М.Сегеда