ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«15» березня 2021 року
м. Харків
справа № 621/2659/20
провадження № 22ц/818/1464/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря – Дмитренко А.Ю.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , представниця позивача – ОСОБА_2 ,
відповідачі – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 09 листопада 2020 року в складі судді Шахової В.В.
в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстрований та проживає.

Вказав, що крім нього у вказаному будинку зареєстровані його син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 , які створили власні сім`ї і вибули з належного йому будинку.

Зазначив, що з жовтня 2016 року відповідачі фактично не проживають у належному йому будинку, їх особистих речей у будинку немає, що свідчить про те, що відповідачі обрали нові постійні місця проживання і не намагались зберегти право на проживання у будинку. Відповідачі не повертались до будинку за місцем реєстрації, не укладали з ним договір найму, не беруть участь в утриманні будинку.

Вказав, що з зазначеного часу він не мав з відповідачами сімейних відносин, не вів з ними спільне господарство, не був пов`язаний спільним побутом, не мав взаємних прав та обов`язків, та вони взагалі припинили спілкуватися.

Зазначив, що ОСОБА_3 фактично проживає разом зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 , а дочка ОСОБА_4 разом зі своєю сім`єю мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказав, що через реєстрацію місця проживання відповідачів у належному йому будинку він позбавлений можливості на власний розсуд розпоряджатись належним йому майном, змушений нести витрати з оплати комунальних послуг, позбавлений можливості отримати субсидію.

Просив усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, визнавши ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 09 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 – задоволено; усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження майном, визнавши ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких просили рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі вказала, що вони з братом не проживають у будинку, оскільки їхній батько ОСОБА_1 створював нестерпні умови для проживання. Зазначила, що позивач змінив замки у будинку. Її брат ОСОБА_3 є інвалідом 3 групи, фактично не пересувається, у зв`язку з чим змушений проходити стаціонарне лікування. Його проживання з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , є тимчасовим, пов`язане з необхідністю догляду за станом здоров`я. Їй відомо, що з ОСОБА_3 проживає його малолітній син, і вони вдвох мали наміри проживати за місцем реєстрації, однак батько їх не впустив. Причиною її не проживання за місцем реєстрації є нестерпне відношення батька, який є агресивним, з дитинства чинив фізичний та психологічний вплив на сім`ю. Зазначила, що реєстрація її місця проживання у будинку батька не чинить йому перешкод у реалізації права власності. Вказала, що вона декілька разів намагалась повернутися та проживати за місцем реєстрації. Крім того, вона народила дитину, місце проживання якої також має бути зареєстроване за її адресою як матері. Зазначила, що наданий позивачем акт депутата не встановлює причин їх з братом не проживання у будинку. Свідки у судовому засіданні не допитувались. Вказала, що вона не втрачала інтересу до будинку як житла, доказів наявності у неї іншого житла немає.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що ОСОБА_1 створив усі умови, аби проживання у будинку для нього стало нестерпним, а він, як інвалід 3 групи, не міг йому протистояти. Він змушений був виїхати до іншого житла, а батько змінив замки до будинку, навіть не надавши можливості забрати речі. Його проживання з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , є тимчасовим, пов`язане з необхідністю догляду за станом здоров`я. Зазначив, що отримував судову повістку за адресою місця реєстрації. Крім того, у 2020 році він звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини, у якій вказав своє зареєстроване та фактичне місце проживання за адресою будинку батька. Комісією з питань захисту прав дитини Зміївської районної державної адміністрації визнано за доцільне визначити місце проживання його малолітнього сина разом з ним. Він має намір проживати за місцем реєстрації разом зі своїм сином, проте, позивач чинить їм перешкоди. Причиною не проживання у будинку його сестри ОСОБА_4 також є поведінка позивача. Позивачем їхні доводи щодо того, що він створює їм перешкоди у користуванні будинком, не спростовано. Він декілька разів намагався повернутися до будинку за місцем реєстрації, однак зараз це унеможливлено, в тому числі, через стан здоров`я. Разом з тим, він проходить лікування та має намір повернутися за місцем реєстрації, яке зафіксовано як лікарнею, так і медико-соціальною комісією. Він не втрачав інтересу до будинку як житла, вказував його у різних заявах та при листуванні. Доказів наявності у нього іншого житла немає.

02 лютого 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому він зазначив, що апеляційні скарги є необгрунтованими. Зокрема, відповідачі не надали докази неправомірної поведінки з його боку відносно них (звернення до правоохоронних органів, копії будь – яких процесуальних документів тощо). Вказав, що з 2016 року відповідачі створили свої сім`ї і жоден з них не виявив бажання проживати з ним під одним дахом. Зазначив, що реєстрація відповідачів в належному йому будинку порушує його права як власника, а саме, він сплачує за них комунальні платежі, не може оформити субсидію, оскільки немає інформації про доходи відповідачів. Тому, вважав рішення суду законним.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі понад один рік без поважних причин не користуються належним позивачу будинком, договору найму з позивачем не укладали, витрат на утримання майна не несуть, намірів користуватися цим житлом не мають, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про спадщину за законом, виданого 13 липня 2001 року державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Кравченко Л.С. за №3-508 (а. с. 8).

У вказаному будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , його сина ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області від 27 серпня 2020 року, копією будинкової книги, штампами у паспортах сторін, інформацією Зідьківської селищної ради від 08 жовтня 2020 року (а. с. 5-6, 8а, 9, 14-15, 23-24).
Актом обстеження від 28 серпня 2020 року встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів свідків та власника будинку ОСОБА_3 , ОСОБА_6 не проживають з жовтня 2016 року і по теперішній час. Особистих речей ОСОБА_3 та ОСОБА_6 немає (а. с. 16).

ОСОБА_3 з 01 січня 2017 року встановлена інвалідність 3 групи, що підтверджується копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією 12 ААА №453859 (а. с. 79).

ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 80).

У червні 2020 року ОСОБА_3 звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання сина, у якій зазначив своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . У заяві також вказав, що місце проживання малолітнього сина визначено разом з ним комісією з прав дитини Зміївської районної державної адміністрації (а. с. 83-87).

З 16 жовтня 2020 року по 24 жовтня 2020 року ОСОБА_3 проходив стаціонарне лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Зміївська центральна районна лікарня» Зміївської районної ради Харківської області. У виписці із медичної картки стаціонарного хворого № 2873 від 24 жовтня 2020 року вказано місце проживання ОСОБА_3 за адресою:  АДРЕСА_1 (а. с. 81).

Вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 народила дитину. У виписці про новонародженого Комунального некомерційного підприємства «Міський перинатальний центр» вказано місце реєстрації ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , а фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 70).

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 

Як вбачається з рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).

За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. 

За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частина перша статті 156 ЖК УРСР передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку  (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР  до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положення частини 2 статті 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, право членів сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі) на користування жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) визначено та встановлено законом.

За порівняльним аналізом статей  383,  391,  405 ЦК України  та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі, осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі, у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Такий висновок викладено у Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22 листопада 2018 року, справа № 591/4595/16-ц, провадження № 61-28757св18.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. 

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як роз`яснено у пункті 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем проживання члена сім`ї власника житла понад один рік, і за наявності яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановлені законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі зареєстровані, однак не проживають у належному йому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , понад встановлений законом строк без поважних причин.

Натомість, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначали, що їхня відсутність за місцем реєстрації зумовлена поведінкою позивача, який створює їм нестерпні умови для проживання, перешкоджає у проживанні у вказаному будинку.
Складений зі слів ОСОБА_1 та сусідів акт обстеження від 28 серпня 2020 року містить інформацію лише про відсутність відповідачів у будинку без зазначення причин такої відсутності.

Доводи позивача щодо того, що відповідачі не несуть витрати на утримання будинку, є безпідставними, оскільки ним не надано доказів того, які саме витрати нараховуються на утримання будинку та чи звертався він до відповідачів з вимогою сплатити ці витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 зазначав адресу місця реєстрації як адресу свого проживання у різних документах, зокрема, виписці з медичної картки, заяві про видачу судового наказу. З вказаної заяви вбачається, що його шлюб розірвано, тому посилання позивача на те, що син створив власну родину, з якою мешкає окремо від нього, є необґрунтованими.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_3 отримано судову повістку про виклик до суду на 09 листопада 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 34).

Як встановлено судом між сторонами склались неприязні стосунки, у зв`язку з чим відповідачі не мешкають за місцем реєстрації. Однак, вони не втратили інтересу до будинку як до житла. Доказів наявності у них іншого нерухомого майна, де могло б бути зареєстровано їхнє місце проживання, матеріали справи не містять.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що не проживання відповідачів у будинку понад встановлений статтею 405 ЦК строк викликано поважними причинами, зокрема, неприязними стосунками з позивачем та наявністю перешкод у користуванні майном, що не дає підстав для висновку про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував, припустився порушення норм матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 .
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задоволено, з ОСОБА_1 на їхню користь підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційних скарг у розмірі по 1261,20 грн кожному.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – задовольнити.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 09 листопада 2020 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням – залишити без задоволення.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 1261, 20 грн судового збору кожному за подачу апеляційних скарг.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 19 березня 2021 року.