ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 603/311/19	Головуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/127/21 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Сташків Б. І., 
за участі секретаря —Боднар Р.І.
та сторін —позивачки ОСОБА_1 та її адвоката Білан А.М.; представника апелянта ОСОБА_2 адвоката Верес М.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 603/311/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Іванчуком В.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , про припинення дії, яка порушує право, 
В С Т А Н О В И В:

       у травні 2019 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 у якому із врахуванням уточнених позовних вимог просила заборонити ОСОБА_2 використовувати самостійно чи передавати у користування третім особам приміщення житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , для ведення (здійснення) підприємницької діяльності (промислового виробництва) по обробці деревини (за кодом КВЕД 16:23; виробництво дерев`яних конструкцій та столярних виробів). 
       В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 15 квітня 1994 року, згідно договору дарування, отримала в дар житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де по даний час проживає зі своєю сім`єю. Відповідач, який проживає по сусідству, за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю сім`єю облаштував у житловому будинку деревообробні станки для здійснення промислового виробництва і щоденно займається виготовленням столярних виробів та дерев`яних меблів, їх складових, фарбує вироби, використовуючи легкозаймисті фарби та лаки. Для здійснення промислового виробництва, відповідачем використовуються професійні фрезерні та фугувальні станки, циркулярка, рейсмус, робота на яких постійно супроводжується дуже голосним та неприємним звуком. Відстань від об`єкту деревообробного виробництва до її земельної ділянки становить близько семи метрів, а до вікон будинку - 13 метрів. Дерев`яний пил та сморід від діяльності відповідача потрапляє та поширюється по всій території її господарства.
        Крім того, такий дерев`яний пил та неприємний різкий запах потрапляє в будинок, позбавляючи можливості провітрювати кімнати у будинку, постійно (щотижня), повинна вимивати свій будинок від пилюки, яка утворюється від деревообробної діяльності. Від постійного різкого шуму, неприємного та різкого запаху, дерев`яного пилу, вона не має змоги нормально користуватись як плодами які виростають на городі, так і нормально жити у своєму будинку. Так, плоди ягід, які вирощуються на городі, постійно покриті дерев`яним дрібним пилом, та від таких плодів чути запах лако-фарбованих матеріалів. 
       Систематичний постійний різкий звук, істотно впливає на стан її здоров`я, адже вона не в змозі нормально відпочити, оскільки відповідач працює не тільки в день, а і в вечері, що в свою чергу не дає їй та її сім`ї змоги виспатись, що призводить до порушення права на сон. 
        ОСОБА_3 неодноразово намагалась у добровільному порядку вирішити вказану проблему із відповідачем, однак, останній своєї вини у таких діях не вбачає та свідомо ігнорує її прохання.
       Крім того, вважає, що використання відповідачем та його сином земельної ділянки по АДРЕСА_1 для промислового виробництва по виготовленню меблів, заборонено Законами та нормативними актами, зокрема ч.1ст. 383 ЦК України.
       Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , про припинення дії, яка порушує право — задоволено.
       Заборонено ОСОБА_2 використовувати самостійно чи передавати в користування третім особам приміщення житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , для ведення (здійснення) підприємницької діяльності (промислового виробництва) по обробці деревини (за кодом КВЕД 16:23; виробництво дерев`яних конструкцій та столярних виробів).
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачену суму судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що на даний час він будь-якою підприємницькою діяльністю по обробці деревини (за кодом КВЕД 16,23; виробництво дерев`яних конструкцій та столярних виробів) не займається з 10.05.2019 року, про що свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб — підприємців та громадських формувань.
       Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_5 , виданої Монастириським центром первинної медико-санітарної допомоги від 28.09.2018 року, встановлено, зокрема, діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень гр.А.
       Під час судового розгляду не було встановлено в зв`язку, з чим виникло захворювання, коли виникло, внаслідок якого захворювання чи впливу, тобто не було встановлено причинно-наслідковий зв`язок. Без проведення судово-медичної експертизи це встановити не можливо. Не має будь-якого належного та допустимого доказу того, що це «захворювання» нібито виникло внаслідок підприємницької діяльності ОСОБА_2 .
       Відповідно до акту розгляду заяви ОСОБА_5 від 05.08.2020 року, затвердженого міським головою Старухом О.А., комісією у складі голови - Ділая Р.М., секретаря комісії - ОСОБА_6 члена комісії: ОСОБА_7 , було здійснено виїзд для розгляду усної скарги жителя ОСОБА_2 по прибуттю до господарства за адресою АДРЕСА_1 , комісією було встановлено, що на території, було чутно характерний шум промислових станків.
       Однак, вказані члени комісії не були допитані в судовому засіданні. Не встановлено хто вони є за освітою, і взагалі за допомогою яких методів та спеціальних засобів склали той акт.
       Свої побутові приміщення відповідач використовує для обслуговування свого будинку, прибудинкової території та для власних потреб, будь-яких правил співжиття та будь-яких санітарних норм щодо пилу, звуку та запаху не порушує. Всі доводи позивача є надуманим та не обґрунтованими будь-якими фактами.
        ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у якому зазначила, що апелянт, наводячи власні міркування щодо кожного доказу, намагається приховати дійсні та фактичні обставини. Так, критикуючи рішення суду першої інстанції, апелянт свідомо упускає факт того, що саме ним, на початку судового провадження підтверджувався факт правомірного здійснення підприємницької діяльності у житловому будинку. В подальшому, з метою уникнення цивільної відповідальності, та можливістю в подальшому займатись деревообробною діяльністю в своєму житловому будинку, апелянтом здійснено заходи щодо припинення (виключно в реєстрі) підприємницької діяльності. При цьому, промислове виробництво по виготовленню дерев`яних виробів продовжує функціонувати у житловому будинку апелянта, а така підприємницька діяльність зареєстрована на сина апелянта, який у даній справі є третьою особою без самостійних вимог.
       Також, слід звернути увагу на те, що відповідач, з метою приховання такої діяльності, не допускав уповноважених на те осіб для здійснення перевірки мотивуючи це тим, що будинковолодіння є його особистою власністю. Такий не допуск зі сторони апелянта компетентних осіб зафіксований у акті від 05.08.2020 року.
       У своїй апеляційній скарзі представник апелянта зазначає про те, що нібито апелянт використовує свої побутові приміщення виключно для обслуговування свого житлового будинку. Такі твердження представника не відповідають попереднім твердженням зі сторони ОСОБА_8 , які були викладені у відзиві на позов від 5 грудня 2018 року до цивільної справи № 603/737/18. Так, у згаданому відзиві зі сторони ОСОБА_8 наводились ствердні аргументи про те, що останній здійснює господарську діяльність по виробництву меблів у своєму житловому будинку та не вбачає у своїх діях порушення закону.
       У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Верес М.Я. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.
        ОСОБА_1 та її представник адвокат Білан А.М. апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Задовольняючи позовні вимоги позивачки, суд першої інстанції виходив з того, що її права порушенні діяльністю відповідача, а тому заборонив останньому використовувати самостійно чи передавати в користування третім особам своє житлове приміщення для ведення підприємницької діяльності.
       Колегія суддів з таким висновком суду погоджується.
       Судом встановлено, що сторони є сусідами.
       Позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 15.04.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори (т. 1, а.с. 12, 13).
       Сусідня земельна ділянка, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, граничить із ділянкою ОСОБА_3 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить відповідачу ОСОБА_2 , на якій розміщений житловий будинок, де на першому поверсі зазначені приміщення: кладова площею 18,7 м. кв.; майстерня площею 54,9 кв. м.; кладова площею 27,9 кв.м.; котельня площею 5,5 м.кв.; коридор площею 3,0 кв. м. (т.1, а.с. 15-23, 26, 28).
       Всі вище перелічені приміщення відносяться до допоміжних приміщень житлового будинку, які призначені для забезпечення експлуатації будинку чи побутового і культурного обслуговування за місцем проживання.
       Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 здійснював господарську діяльність за КВЕД 16.23 (виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів (основний) та знятий з обліку 10.05.2019 року (т.1 а.с.29-34).
        ОСОБА_4 (третя особа без самостійних вимог у справі), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , здійснює господарську діяльність за КВЕД 16.23 (виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів (основний) - витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ( т.1 а.с. 55-59).
       Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».
       Отже, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 здійснював свою діяльність за кодом КВЕД 16.23 яка відноситься до секції "С", а третя особа — ОСОБА_4 здійснює свою діяльність за кодом КВЕД 16.23, яка також відноситься до секції "С".         
       У позовній заяві ОСОБА_3 вказує, що ОСОБА_2 у своєму житловому будинку здійснює господарську діяльність з виготовлення столярних виробів та дерев`яних меблів, їх складових, а також їх лакуванням та фарбуванням, чим порушує її право користування житлом - позбавлена можливості провітрювати будинок із-за запахів лаку та шуму від роботи приладів, користуватись плодами як огородини, так і саду із-за накопичування на них пилу та погіршенням у неї стану здоров`я. 
       Про те, що відповідач здійснював підприємницьку діяльність по місцю свого проживання свідчать докази: акт від 02.07.2018 року, який затверджений міським головою м. Монастириська Старухом А.О., згідно якого, комісією Монастириської міської ради в складі голови комісії ОСОБА_9 , членів комісії: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 встановлено, що на першому поверсі житлового будинку, який належить ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , облаштовано столярну майстерню. Майстерня складається з двох кімнат та знаходиться на відстані 7,2 м. від межі суміжної ділянки та 13,4 м. до житлового будинку ОСОБА_15 ( АДРЕСА_2 ). В столярній майстерні підприємець ОСОБА_2 виготовляє столярні вироби з обрізної деревини з проведенням лакофарбових виробів. У майстерні обладнано витяжну систему, яка виведена на вулицю, на відстані 14 м. від межі ОСОБА_15 . На вікнах розміщено побутові вентилятори. Фарбування готових виробів проводиться з використанням масляних восків, акриловими лаками, олійними фарбами, на які є висновки санітарно-епідеміологічної інспекції. Для склеювання дерев`яних деталей використовується столярний клей; відповідь Монастириського районного управління ГУ Держпродспоживслужби в Тернопільській області № 01-27/57 від 12.07.2018 року, про те, що діяльність підприємця ОСОБА_2 суперечить вимогам ДСП 173-96 «Державні санітарні правила планування та забудови населених місць», оскільки виробничі процеси: деревообробка на верстатах та лакофарбувальні роботи, вимагають організації санітарно-захисної зони розміром не менше 50 метрів (т.1, а.с. 14).
       Із відповіді Головного управління Держпродспоживслужби № 01-27/57 від 12.07.2018 року ОСОБА_15 (чоловікові позивачки) вбачається, що діяльність підприємця ОСОБА_2 суперечить вимогам ДСП 173-96 “Державні санітарні правила планування та забудови населених місць”, оскільки виробничі процеси: деревообробка на верстатах, лакофарбувальні роботи, вимагають організації санітарно-захисної зони розміром не менше 50 метрів (додаток 4 “Санітарна класифікація підприємств, виробництв та споруд і розміри санітарно-захисних зон для них”: розділ “Виробництва по обробці деревини”, клас V, п. 1 “Підприємства столярно-теслярні, меблеві, паркетні та по виготовленню ящиків” (т.1, а.с.24).
       Крім того, матеріалами справи доведено, що і після припинення ОСОБА_2 діяльності, як підприємця, він продовжує використання свого житлового будинку із підсобними приміщеннями для роботи по виготовленню деревообробної продукції: акт розгляду заяви ОСОБА_15 від 05.08.2020 року, затвердженого міським головою Старуха А.О., комісією у складі голови — Ділая Р.М., секретаря комісії - ОСОБА_6 члена комісії: ОСОБА_7 , якою було здійснено виїзд для розгляду усної скарги жителя АДРЕСА_2 — ОСОБА_15 . По прибуттю до господарства ОСОБА_15 , комісією було встановлено, що на території ОСОБА_4 , який проживає в АДРЕСА_1 , було чутно характерний шум промислових станків. 
       Як вбачається з відповіді Головного управління Держпродспоживслужби в Тернопільській області вих. №-01-07.2/3568-19 від 25.11.2019 року, Монастириським районним управлінням ГУ Держпродспоживслужби в Тернопільській області, в складі комісій неодноразово констатовано використання ділянки та приміщень не за цільовим призначенням, а також недотримання розмірів санітарно-захисної зони від деревообробного цеху, що облаштований в приміщеннях цокольного поверху житлового будинку ОСОБА_2 (т.1, а.с. 132-134).
       Із відповіді Державної екологічної інспекції України №203/2.5/3.-3-20 від 11.01.2020 року вбачається, що за інформацією Державної екологічної інспекції у Тернопільській області, 05.12.2018 року здійснено позапланову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства ПП ОСОБА_2 , який здійснював виробничу діяльність з виготовлення дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів, за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами перевірки встановлено, що ПП ОСОБА_2 здійснював господарську діяльність за відсутності дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, про що складено акт та надано обов`язковий до виконання припис від 05.12.2018 року №1.1-184243 про усунення виявлених порушень з терміном виконання до 05.04.2019 року.
       Інспекцією 10.05.2019 року здійснено виїзд до суб`єкта господарювання, з метою проведення позапланового заходу державного нагляду, в частині виконання припису №1.1-184243 від 05.12.2018 року, однак ОСОБА_2 не допущено державних інспекторів з охорони навколишнього природного середовища до проведення планового заходу державного нагляду, про що складено акт про відмову у проведенні перевірки від 10.05.2019 року (т.1, а.с. 185-187).
       Відповідно до акту розгляду заяви ОСОБА_15 від 05.08.2020 року, затвердженого міським головою Старуха А.О., комісією у складі голови — Ділая Р.М., секретаря комісії - ОСОБА_6 члена комісії: ОСОБА_7 , було здійснено виїзд для розгляду усної скарги жителя АДРЕСА_2 — ОСОБА_15 . По прибуттю до господарства ОСОБА_15 , комісією було встановлено, що на території ОСОБА_4 , який проживає в АДРЕСА_1 , було чутно характерний шум промислових станків, які свідчать про роботу столярних станків та політ деревообробної пилюки, неприємний запах. Даний факт підтверджено показами свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .
       Матеріали справи не містять доказів щодо надання дозволів відповідних служб на право зайняття ОСОБА_2 цим видом діяльності за спірною адресою.
       Суд першої інстанції вірно оцінив доводи представника ОСОБА_2 адвоката Вереса М.Я. про те, що син відповідача ОСОБА_4 здійснює свою підприємницьку діяльність за адресою АДРЕСА_3 , оскільки факт наявності договору про безоплатне користування цим приміщенням не свідчить про використання його за призначенням (т.1, а.с.112).
       Доказів про використання приміщення саме ОСОБА_4 , а також те, що ФОП ОСОБА_19 є власником даного приміщення матеріали справи не містять (т.1, а.с. 214, 215).
       Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право (ч. 2 ст. 16 ЦК України).
       Відповідно до ч. 1 ст. 50 Конституції України зазначено, що кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.
       Згідно положень ч. 4 ст. 41 Конституції України та ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
       Частиною 1 ст. 320 ЦК України зазначено, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків встановлених законом.
       Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншим нормативно-правовим актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст. 380 ЦК України).
       Частиною 1 ст. 383 ЦK України зазначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
       Стаття 6 ЖК України визначає, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.
       Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше (ч. 1 ст. 104 ЗК України).
       Частиною 1 статті 91 ЗК України, зокрема, передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.
       Згідно ч. 1 ст. 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля.
       Гарантування екологічно безпечного середовища для життя і здоров`я людини, згідно з п. "б" ч. 1 ст. Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”, визнано одним із основних принципів охорони навколишнього природного середовища.
       Охорона навколишнього середовища населених пунктів повинна забезпечуватись комплексом захисних заходів планувального, технологічного, санітарно - технічного і організаційного характеру з метою створення сприятливих умов проживання, праці та відпочинку населення, збереження і зміцнення здоров`я теперішнього і прийдешніх поколінь (п. 8.1. Наказ МОЗ України № 173 від 19.06.1996 року “Про затвердження Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів”).
       Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” передбачено, що діяльність, що перешкоджає здійсненню права громадян на безпечне навколишнє природне середовище та інших їх екологічних прав, підлягає припиненню в порядку, встановленому цим Законом та іншим законодавством України.
       Частиною 3 статті 11 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”, визначено, що порушені права громадян у галузі охорони навколишнього природного середовища мають бути поновлені, а їх захист здійснюється в судовому порядку відповідно до законодавства України.
       Юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов`язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов`язані утримуватись від дій, якими ці права можуть бути порушеними. (ч. 2 ст. 273 ЦК України)
       З метою забезпечення оптимальних умов життєдіяльності людини в районах житлової забудови, масового відпочинку і оздоровлення населення при визначенні місць розміщення нових, реконструкції діючих підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, встановлюються санітарно-захисні зони (ч. 1 ст. 24 Закону України “Про охорону атмосферного повітря”).
       Частиною 2 статті 10 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” зазначено, що діяльність, що перешкоджає здійсненню права громадян на безпечне навколишнє природне середовище та інших їх екологічних прав, підлягає припиненню в порядку, встановленому цим Законом та іншим законодавством України.
       Абзацом 1 п. 5.4. Наказу МОЗ України № 173 від 19.06.1996 року “Про затвердження Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів” зазначено, що промислові, сільськогосподарські та інші об`єкти, що є джерелами забруднення навколишнього середовища хімічними, фізичними та біологічними факторами, при неможливості створення безвідходних технологій повинні відокремлюватись від житлової забудови санітарно-захисними зонами.
       Згідно класу 5 додатку № 4 “виробництва по обробці деревини” Наказу МОЗ України № 173 від 19.06.1996 року “Про затвердження Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів”, санітарно захисна зона становить - 50 м.
       Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 , виданої Монастириським центром первинної медико-санітарної допомоги від 28.09.2018 року, позивачу ОСОБА_1 встановлено діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень гр А (т.1, а. с.27).
       Голослівними є посилання представника апелянта на відсутність причинно-наслідкового зв`язку із отриманням позивачкою захворювання, оскільки спростовуються долученими до матеріалів справи доказами про незаконну діяльність відповідачем.
       Не заслуговують на увагу посилання представника апелянта на те, що його довіритель та син не займаються по місцю проживання підприємницькою діяльністю, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема, тим, що в допоміжних приміщеннях будинку знаходиться столярна майстерня на відстані 7,2 м від межі суміжної ділянки та 13,4 м до житлового будинку позивачки, замість 50 м, як передбачено законодавством. У майстерні обладнано витяжну систему, яка виведена на вулицю на відстані 14 м. від межі сусіда, а на вікнах — побутові вентилятори. Відсутня санітарно захисна зона між будинками сторін.
       Безпідставними є посилання представника апелянта на те, що під час розгляду справи не були допитані особи, які складали акт від 05.08.2020 року, оскільки клопотання про допит цих осіб відсутнє.
       Колегія суддів не бере до уваги посилання представника апелянта в апеляційній скарзі на те, що матеріалами справи не доведено рівень шуму, який йде від житлового будинку ОСОБА_2 , так як ці твердження заперечуються вище згаданими актами та показами свідків про продовження зайняття підприємницькою діяльністю зі сторони будинку відповідача. Ці докази не спростовані відповідачем.
       Крім того, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 мав дозвіл на зайняття підприємницькою діяльністю(промисловим виробництвом) за кодом КВЕД 16.23 до 10.05.2019 року, а його син ОСОБА_4 (третя особа) і надалі має право на зайняття цією діяльністю, однак відсутні докази дозволу від відповідних служб щодо зайняття цим промислом за адресою АДРЕСА_1 .
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним факт порушення прав ОСОБА_3 зі сторони ОСОБА_2 , тому вимога позивача щодо встановлення заборони відповідачу використовувати самостійно чи передавати в користування третім особам житловий будинок з допоміжними приміщеннями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , для ведення (здійснення) підприємницької діяльності (промислового виробництва) по обробці деревини, колегія вважає обґрунтованим, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо права ОСОБА_2 використовувати допоміжні приміщення житлового будинку з метою зайняття підприємницькою діяльністю (промисловим виробництвом - оброблення деревини), що призводить до значного погіршення здатності позивачки користуватись своїм житлом, мати приватне та сімейне життя.
       В своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (п. 58, Рішення від 21.07.2011 року, справа "Гримковська проти України", заява № 38182/03) вказав наступне, - "Посилаючись на свою усталену практику (див., серед інших джерел, рішення від 9 грудня 1994 року в справі «Лопез Остра проти Іспанії» (Lopez Ostra v. Spain), Series A, № 303-C; та від 10 грудня 2011 року в справі «Дубецька та інші проти України» (Dubetska and Others v. Ukraine), заява № 30499/03, пункти 105-108), Суд повторює, що, якщо (як у цій справі) справа стосується екологічної небезпеки, небезпідставна скарга за статтею 8 може виникнути лише тоді, коли відповідна загроза сягає такого рівня, що призводить до значного погіршення здатності заявника користуватись своїм житлом, мати приватне та сімейне життя. Оцінка такого мінімального рівня є відносною і залежить від усіх обставин справи, таких як інтенсивність і тривалість шкідливого впливу та його фізичний і психологічний наслідок для здоров`я людини та якості її життя."
       27 червня 2003 року Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Рекомендацію 1614 (2003) про навколишнє середовище та права людини. У відповідному положенні цієї рекомендації передбачено: "9.9. Асамблея рекомендує Урядам країн-членів: забезпечити належний захист життя, здоров`я, сімейного та приватного життя, фізичної недоторканості і приватної власності осіб відповідно до статей 2, 3 та 8 Європейської конвенції про права людини та статті 1 Додаткового протоколу до неї, також звертаючи особливу увагу на необхідність охорони навколишнього середовища; визнати в національному законодавстві, бажано на конституційному рівні, право людини на здоров`я, життєздатне та належне навколишнє середовище, що включає об`єктивний обов`язок держав захищати навколишнє середовище; гарантувати процесуальні права осіб на доступ до інформації, участі громадськості у прийнятті рішень і доступ до правосуддя з питань охорони навколишнього середовища, передбачених Орхуською Конвенцією".
       Орхуська конвенція ратифікована Законом України №832-ХІV від 06.07.1999, є міжнародним договором, який встановив зобов`язання держав у сфері доступу до правосуддя в екологічних справах. Тому її положення відповідно до статті 9 Конституції України є нормами прямої дії, а положення національного законодавства про процедури і механізми судового захисту порушених екологічних прав та інтересів можуть їх конкретизувати.
       Пунктом 3 статті 9 Орхуської конвенції на її Договірні Сторони покладається зобов`язання, зокрема, забезпечувати доступ громадськості до процедур оскарження дій та бездіяльності державних органів і приватних осіб, що порушують вимоги національного екологічного законодавства. Орхуська конвенція забезпечує доступ до правосуддя як на підставі власних положень, так і в порядку забезпечення дотримання національного природоохоронного законодавства.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
       Отже, розглядаючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.        
       Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростовував.
       Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.
       Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 1 грудня 2020 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому виконання рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року підлягає поновленню. 

       Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
       Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року залишити без зміни.
       Поновити дію рішення Монастириського районного суду від 20 жовтня 2020 року.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.

Головуюча                                                                         Т.С. Парандюк

Судді:                                                                         С.І. Дикун

Б.І. Сташків