ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

11 лютого 2021 року                                                                        
м. Чернівці

справа № 726/679/20
провадження №22-ц/822/241/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого        Половінкіна Н. Ю. 
суддів: Кулянди М.І. Одинака О.О.

секретаря Вовкун Н.Ю. 

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 
       
учасники справи:

позивач ОСОБА_1 

відповідач  ОСОБА_4 

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Душинська Ніна Валеріївна

апеляційна скарга ОСОБА_4 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2020 року, головуючий у першій інстанції Проскурняк І.Г.

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у травні 2020 року звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Душинської Н.В. про визнання права власності на частку у майні, яке належить до спільної сумісної власності подружжя.
Зазначала, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з травня 1981 року, який розірвано у травні 1992 року.
Також ОСОБА_6 та ОСОБА_1 повторно зареєстровано шлюб у серпні 1992 року, який розірвано у квітні 2007 року.
За час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 набуто квартиру АДРЕСА_1 за спільні кошти для спільного користування, є спільною сумісно. власністю подружжя.
Після припинення шлюбу вибула на інше місце проживання.
Внаслідок смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спору щодо користування квартирою АДРЕСА_1 не виникало.
Наприкінці 2019 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено шлюб, ОСОБА_4 вселилася до квартири АДРЕСА_1 .
Внаслідок смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
При зверненні до нотаріуса стало відомо про вчинення ОСОБА_6 заповіту, яким останній заповів ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . 
Уточнивши позовні вимоги, просила визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною прощею 34,60 кв.м., в тому числі житловою 21,30 кв.м.

Право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,60 кв.м., в тому числі житловою 21,30 кв.м. припинити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2020 року позов задоволено., постановлено визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною прощею 34,60 кв.м., в тому числі житловою 21,30 кв., право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною прощею 34,60 кв.м., в тому числі житловою 21,30 кв.м. припинити.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1  до  ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Душинської Н.В. про визнання права власності на частку у майні, яке належить до спільної сумісної власності подружжя, відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Вважає недоведеним набуття квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , що майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції не з`ясовано походження коштів та мету придбання квартири АДРЕСА_1 , свідком ОСОБА_7 зазначено про здійснення подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_1 продажу квартири АДРЕСА_2 у зв`язку із розлученням.

Зазначає, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до спадкоємця ОСОБА_4 до закінчення строку на прийняття спадщини, клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачем осіб, які є спадкоємцями ОСОБА_6 , не надходило.

Посилається на те, що представником відповідача у судових дебатах було заявлено про застосування строку позовної давності.

Початок перебігу строку позовної давності слід відраховувати з квітня 2007 року, з часу розлучення ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та вибуття ОСОБА_1 до іншого місця проживання.

Крім того, іншою датою, коли ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права є обізнаність про вселення ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 у 2015 році. 

ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до спадкоємця ОСОБА_4 
про визнання права власності на Ѕ майна в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 у відзиві просить апеляційну скаргу  ОСОБА_4  залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_4  підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Душинської Н.В. про визнання права власності на частку у майні, яке належить до спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції керувався положеннями ч. 1 ст. 60, ч.1 ст. 63, ч.3 ст.68 СК України, ч.1 ст. 1218 ЦК України та дійшов висновку, що підлягає захисту право  ОСОБА_1  у спосіб визнання в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя права власності ОСОБА_1 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , припинення права спільної сумісної власності на майно.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_6 та ОСОБА_1 за час шлюбу за спільні кошти, є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 і ОСОБА_1 та підлягає поділу.

Водночас суд першої інстанції зазначив про недопустимість доказів показів свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 в частині обставин придбання квартири АДРЕСА_1 , оскільки вони грунтуються на повідомленні ОСОБА_6 , з яким познайомились після набуття майна.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 20 травня 1981 року актовим записом 759, який розірваний відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 23 травня 1992 року актовим записом №168 (а.с.7).
Також ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 13 серпня 1992 року актовим записом №1224, який розірваний відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 16 квітня 2007 року актовим записом №298 (а.с.8).
ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вчинено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Скутар С.В. 18 серпня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за номером 3408 (а.с.69-70).
Також ОСОБА_15 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі – продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Скутар С.В. 5 вересня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за номером 3775 (а.с.94).
За заявою ОСОБА_1 , посвідченою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Скутар С.В. 5 вересня 2006 року, надано згоду на купівлю чоловіком ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 (а.с.156).
Внаслідок смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).
ОСОБА_6 вчинено заповіт, яким ОСОБА_6 заповів ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).
Встановивши набуття ОСОБА_6 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 за час шлюбу, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про право спільної сумісної власності подружжя  ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на квартиру6 по АДРЕСА_3 .
Не можна погодитися з доводами ОСОБА_4 , на які є посилання в апеляційній скарзі про  недоведеність набуття квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , належність майно до об`єкту спільної сумісної власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на спадкоємця подружжя ОСОБА_6 , який її спростовує, тобто на ОСОБА_4 .
На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
У матеріалах справи відсутні докази набуття квартири АДРЕСА_1 за особисті грошові кошти ОСОБА_6 , за час окремого проживання подружжя та відсутності спільного бюджету.
Твердження ОСОБА_4 про не з`ясування судом першої інстанції походження коштів та мету придбання квартири АДРЕСА_1 спростовується заявою  ОСОБА_1 , посвідченою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Скутар С.В. 5 вересня 2006 року, про надання згоди на купівлю чоловіком ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 .
Покази свідка ОСОБА_7 про здійснення подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_1 продажу квартири АДРЕСА_2 у зв`язку із розлученням самі по собі не спростовують посилання ОСОБА_1 на набуття квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти подружжя, висновків суду першої інстанції про право спільної сумісної власності подружжя  ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, відповідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 грудня 1994 року Управлінням власності Чернівецької міської ради квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_16 .
За таких обставин ОСОБА_4 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .
Доводи ОСОБА_4 про незалучення до участі у справі інших спадкоємців не відповідають обставинам справи.
На підставі ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
За змістом ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняттям спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
З матеріалів справи вбачається, що право на спадкування має ОСОБА_4 за заповітом, вчиненим ОСОБА_6 стосовно квартири АДРЕСА_1 .
У матеріалах справи відсутні докази про одержання права на спадкування іншими особами за наявності заповіту.
Отже, у матеріалах справи відсутні докази, що інші особи є стороною правовідносин з спадкування внаслідок смерті ОСОБА_17 щодо квартири АДРЕСА_1 .
Не можна погодитися з доводами ОСОБА_4 про сплив позовної давності.
Відповідачем ОСОБА_4 заявлено про застосування строку позовної давності.

На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.   

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Згідно зі статтею 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 зроблено висновок, що «згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».
Отже, твердження ОСОБА_4 про те, що початок перебігу строку позовної давності слід обчислювати з квітня 2007 року, тобто з часу розлучення  ОСОБА_6  і ОСОБА_1  та вибуття  ОСОБА_1  до іншого місця проживання не відповідає нормам матеріального права.
Не можна погодитися і з посиланням ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що датою, коли ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права є обізнаність про вселення ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 у 2015 році. 

Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

На підставі частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. 

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. 

ОСОБА_1 посилалася на порушення права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 внаслідок вчинення ОСОБА_6 заповіту, яким останній заповів ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

З приєднаної до матеріалів справи довідки приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Душинської Н.В. від 8 травня 2020 року №37/02-14/2020 вбачається про прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_6 .

У матеріалах справи відсутні докази заперечення одним подружжям  ОСОБА_6  права другого з подружжя  ОСОБА_1  на набуту у період шлюбу квартиру  АДРЕСА_1 . 

Позивачем ОСОБА_1 визнавалися обставини вселення ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 та здійснення реєстрації наприкінці 2019 року.

Відповідачем ОСОБА_4 не заперечувалися обставини реєстрації у квартирі  АДРЕСА_1  наприкінці 2019 року. 

Обставини вселення ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 не можуть свідчити про порушення права власності ОСОБА_6 і вказувати на початок перебігу позовної давності за відсутності доказів наявності спору між бувшим подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_1 щодо права користування жилим приміщенням.

За таких обставин строк позовної давності на звернення до суду з цим позовом у ОСОБА_1 розпочався з часу відкриття спадщини внаслідок смерті ОСОБА_6 , прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 та встановлення вчинення ОСОБА_6 заповіту, тобто з травня 2020 року.

Водночас ОСОБА_1  звернулася до суду у травні 2020 року, тобто у межах строку позовної давності.
Не можна погодитися з посиланням ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на обрання ОСОБА_1 неналежного способу захисту. 
Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).
Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги,  ОСОБА_1  зазначалося порушення права спільної сумісної власності на квартиру  АДРЕСА_1  внаслідок вчинення  ОСОБА_6  заповіту, яким останній заповів ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . 
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). 
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
За загальним правилом частка у спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, складає Ѕ майна, не входить до складу спадщини після смерті іншого з подружжя.
За таких обставин порушення права власності ОСОБА_1 на майно набуте у період шлюбу, звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про визнання права власності на частку у майні подружжя є ефективним та законним способом захисту права, оскільки поновить порушене право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на наведене, рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 21 лютого 2021 року.

Головуючий                                                                 Н.Ю. Половінкіна

Судді                                                                                М.І. Кулянда

                                                                               О.О. Одинак