ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2596/21 Справа № 215/4476/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Науменко Я. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо – збагачувальний комбінат»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року, яке постановлено суддею Науменко Я.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 жовтня 2020 року, -       
В С Т А Н О В И В:
В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо – збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ПівнГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 472 000 грн., у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці.
Висновком ЛТЕК від 17 лютого 1997 року позивачу первинно встановлено 100% втрати професійної працездатності, І група інвалідності. При повторному огляді висновком ЛТЕК від 22 січня 1999 року позивачу повторно встановлено 100% втрати професійної працездатності, І група інвалідності, безстроково. Висновком МСЕК від 26 березня 2008 року позивачу повторно встановлено 100% втрати професійної працездатності, І група інвалідності, безстроково. 
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 150 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 840,80 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі та виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання про виникнення професійного захворювання позивача під час його роботи на ПрАТ «Центральний гірничо – збагачувальний комбінат» та на заводі «Електрон».
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 150 00 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
Також судом не враховано, що під час виконання покладених на позивача трудових обов`язків на підприємстві відповідача він підпадав під дію шкідливих факторів виробництва, які призвели до виникнення та розвитку у позивача професійного захворювання , яке стало причиною ампутації частин обох нижніх кінцівок, встановлення 100% втрати професійної працездатності та визнання інвалідом І групи, безстроково.
На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про перебування в причинно – наслідковому зв`язку з виявленим у позивача професійним захворюванням стаж роботи позивача на інших підприємствах, окрім підприємства відповідача. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивача ПрАТ «ПівнГЗК» зазначає про те, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законності і обґрунтованості, сума відшкодування моральної шкоди, стягнута на користь позивача, відповідає принципам розумності, справедливості та виваженості, тому вважає що апеляційна скарга представника позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.
Учасники справи, належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 08 вересня 1989 року по 17 жовтня 1991 року токарем, з 17 жовтня 1991 року по 24 вересня 1993 року – помічником машиніста бурової установки на Першотравневому кар`єрі ВАТ «ПівнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ«ПівнГЗК». 24 вересня 1993 року звільнений згідно п.2 ст.40 КЗпП України (а.с. 48-49).
Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 23 січня 1997 року, професійне захворювання позивача виникло внаслідок праці в шкідливих умовах праці, де він підпадав під вплив шуму, пилу, вібрації, вологість повітря та тяжкості праці (а.с. 21).
Відповідно до Акту, причиною професійного захворювання у позивача є пил, шум, вібрація, вологість повітря та тяжкість праці, які перевищували норми ГДК(а.с. 21).
Висновком ЛТЕК від 17 лютого 1997 року позивачу первинно встановлено 100% втрати професійної працездатності, І група інвалідності (а.с. 9-10). 
При повторному огляді висновком ЛТЕК від 22 січня 1999 року позивачу повторно встановлено 100% втрати професійної працездатності, І група інвалідності, безстроково (а.с. 11-14).
Висновком МСЕК від 26 березня 2008 року позивачу повторно встановлено 100% втрати професійної працездатності, І група інвалідності, безстроково (а.с. 15-18). 
Суд, частково задовольняючи позов позивача до ПрАТ «ПівнГЗК», виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди та вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання про перебування в причинно – наслідковому зв`язку з виявленим у позивача професійного захворювання стаж роботи позивача на Приборному заводі «Електрон» та Петровському руднику Центрального гірничо- збагачувального комбінату м. Кривого Рогу, як на підставу для задоволення позову, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. 
Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 17 лютого 1997 року, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, тому колегія суддів вважає, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року надалі Правила).
У відповідності до положень п. 11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.
Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції від 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції від 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди – не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати   (п. 11 Правил).
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата – це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.
Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.
Аналогічний правовий висновок міститься й у Постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.
Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи в суді першої інстанції становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, та тягнуть за собою відчуття болю.
Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду і він має право на її відшкодування.
Колегія суддів вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про перебування в причинно – наслідковому зв`язку з виявленим у позивача професійного захворювання стаж роботи позивача на інших підприємствах, окрім підприємства відповідача, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 23 січня 1997 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок праці в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача на посадітокаря та помічника машиніста бурової установки на протязі 4 років, тобто з 08 вересня 1989 року по 17 жовтня 1991 року та з 17 жовтня 1991 року по 24 вересня 1993 року, де він підпадав під вплив шуму, пилу, вібрації, вологість повітря та тяжкості праці. (а.с. 21).
Відповідно до Акту, причиною професійного захворювання у позивача є пил, шум, вібрація, вологість повітря та тяжкість праці, які перевищували норми ГДК(а.с. 21).
Висновком ЛТЕК від 17 лютого 1997 року позивачу первинно встановлено 100% втрати професійної працездатності, І група інвалідності (а.с. 9-10). 
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що підлягає виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання про перебування в причинно – наслідковому зв`язку з виявленим у позивача професійного захворювання стаж роботи позивача на Приборному заводі «Електрон» та Петровському руднику Центрального гірничо- збагачувального комбінату м. Кривого Рогу , як на підставу для задоволення позову.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про те, що розмір стягнутої судом моральної шкоди з відповідача ПрАТ «ПівнГЗК», необґрунтований та занижений. Так, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Суд першої інстанції не в повній мірі врахував, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, позивач підпадав під дію шкідливих факторів виробництва, які призвели до виникнення та розвитку у позивача професійного захворювання, яке стало причиною ампутації частин обох нижніх кінцівок, встановлення висновками ЛТЕК висновком ЛТЕК від 17 лютого 1997 року, 22 січня 1999 року та висновком МСЕК від 26 березня 2008 року 100% втрати професійної працездатності, І група інвалідності, безстрокововід 100% втрати професійної працездатності та визнання інвалідом І групи, безстроково. Зазначені обставини викликають в нього відчуття неповноцінності та йому приходиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя. 
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, період роботи позивача на підприємстві відповідача в шкідливих умовах праці, відсоток втрати професійної працездатності, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ПівнГЗК» і збільшити його з 150 000 гривень до 300 000 гривень.
У зв`язку із збільшенням розміру стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди підлягає збільшенню стягнутий судом першої інстанції розмір судового збору, з огляду на наступне.
Згідно положення, закріпленого в п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. 
Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.
Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду – зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України в частині розміру моральної шкоди, та збільшення його з 150 000 грн. до 3 000 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги апелянт мав сплатити судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.
Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави підлягають стягненню 4 500 гривень в рахунок відшкодування судових витрат по справі за розгляд справи судом першої апеляційної інстанції. 
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року змінити в частині розміру моральної  шкоди, стягнутої  з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо – збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 150 000 грн. до 300 000 (триста тисяч) грн.
Рішення суду змінити, збільшивши розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо – збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 840,80 гривень до 3 000 (три тисячі) гривень.
Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання про перебування в причинно – наслідковому зв`язку з виявленим у позивача професійного захворювання стаж роботи позивача на Приборному заводі «Електрон» та Петровському руднику Центрального гірничо- збагачувального комбінату м. Кривого Рогу, як на підставу для задоволення позову.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо – збагачувальний комбінат» за подання апеляційної скарги  на користь держави судовий збір у розмірі 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 23 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: