УХВАЛА

11 березня 2021 року 
м. Київ
справа № 640/21057/19
адміністративне провадження № К/9901/3287/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Жука А.В.,
суддів: Єресько Л.О.,  Соколова В.М., 
перевіривши матеріали касаційної скарги Міністерства юстиції України
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2020 року 
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року
у справі №640/21057/19 
за позовом ОСОБА_1 
до Міністерства юстиції України
про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, поновлення на роботі,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просила стягнути з Міністерства юстиції України на її користь 256789,83    грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01 лютого 2018 року по 19 жовтня 2018 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 59257,95 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01 лютого 2018 року по 19 жовтня 2018 року. В іншій частині позову відмовлено.
28 січня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року у справі №640/21057/19.
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року касаційну скаргу залишено без руху з підстав несплати скаржником судового збору.
Надано скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії ухвали, для усунення недоліків касаційної скарги, які зазначені в мотивувальній частині ухвали.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (код 0102932141954) копія ухвали суду від 10 лютого 2021 року про залишення касаційної скарги без руху отримана скаржником 18 лютого 2021 року.
17 лютого 2021 року до Верховного Суду надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги та платіжне доручення №137 від 04 лютого 2021 року про сплату судового збору у розмірі 1536,80 грн.
Таким чином, особою, що подала касаційну скаргу були усунуті недоліки касаційної скарги, які були зазначені в ухвалі Верховного Суду від 10 лютого 2021 року, що дає змогу вирішити питання про відкриття або відмову у відкритті касаційного провадження.
За правилами частини першої   статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -   КАС України), за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Водночас, пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: 
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; 
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; 
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; 
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень суд першої інстанції розглянув цю справу в порядку спрощеного позовного провадження.
Разом з цим, за змістом пункту 1 частини шостої   статті 12 КАС України   для цілей цього    Кодексу    справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні  Закону України «Про запобігання корупції»    займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
З матеріалів касаційної скарги вбачається, що    ОСОБА_1 проходила службу на посаді державного виконавця, яка не відноситься до посад, які у значенні   Закону України "Про запобігання корупції"  передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища та спірні правовідносини у цій справі склались з приводу проходження позивачем публічної служби, справа є незначної складності.
Як слідує із змісту оскаржуваних судових рішень, предметом розгляду даної справи є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, тобто дана справа пов`язана з проходженням позивачем публічної служби та звільнення його з публічної служби.
Скаржник зазначає, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у справах, де поновлюваний працівник займався іншою оплачуваною працею за час виконання рішення про його поновлення. 
Водночас, колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання.
Однак, наведені скаржником доводи не свідчать про наявність жодної із вказаних вище умов, заявник жодним чином не посилається на різноманітність такої практики, не зазначає норму права та правовідносини, які вона врегульовує, що потребують висновку Верховного Суду стосовно питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
При цьому, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення, постановлені у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, встановлених пунктом 2 частини п`ятої  статті 328 КАС України, мотиви, наведені у касаційній скарзі, зводяться лише до переоцінки доказів у справі та незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування норм законодавства, яким врегульовані питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Отже, оцінивши доводи касаційної скарги та правове значення цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики, колегія суддів констатує, що скаржником не наведено обґрунтованих посилань на існування обставин, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та такі обставини не встановлені судом з поданих матеріалів касаційної скарги.
За таких обставин, Верховний Суд зазначає, що оскільки пункт 2 частини п`ятої  статті 328 КАС України  передбачає можливість перегляду, в якості винятку, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції лише у разі, якщо скаржником зазначені випадки, передбачені підпунктами «а» - «г» цієї правової норми, проте відповідачем таких винятків не зазначено, а аргументи касаційної скарги зводяться до тлумачення матеріальних і процесуальних норм, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Крім цього, у касаційній скарзі як на підставу до відкриття касаційного провадження у цій справі, скаржник наводить пункт 1 частини четвертої  статті 328 КАС України, натомість зазначає про відсутність таких постанов в провадженні Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що лише загальні посилання на неврахуванням в оскаржуваному судовому рішенні висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах за відсутності посилання на відповідні постанови Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Також, колегія звертає увагу скаржника, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції прийнято з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16 та у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі №815/5976/14.
Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Ураховуючи викладене, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
Також суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 329, 248, 328, 333 КАС України, Суд, -
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року у справі №640/21057/19.
2. Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

..................................
..................................
..................................

А.В. Жук
Л.О. Єресько
В.М. Соколов
Судді Верховного Суду