П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
24 лютого 2021 року                                                                                              місто Київ 
 
                                                                                   справа № 760/23802/19                                                                                                   провадження №22-ц/824/2708/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С., 
 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_3 
на ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва  від 25 серпня 2020 року, постановлену у складі судді Коробенка С.В., 
у справі за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича про визнання протиправним, скасування рішення та витребування майна,-
В С Т А Н О В И В:
 
Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 25 серпня 2020 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Масленнікової Т.М. про забезпечення позову.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 97,00 кв.м., жила площа 63,90 кв.м.. 
Не погоджуючись з такою ухвалою, відповідач ОСОБА_3   подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити  у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги  зазначає, що ухвала про накладення арешту постановлена судом першої інстанції при неповному з`ясуванні та недоведеності обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права щодо дотримання вимог законності та обґрунтованості судового рішення, отже є незаконною і підлягає скасуванню.
Заходи забезпечення позову мають застосовуватися, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Суд не переконався чи існує реальна загроза  невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не з`ясував дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення, який просить застосувати позивач, позовним вимогам.
Саме лише посилання у заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного  обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви.
Апелянт є власником спірної квартири на підставі договору дарування, укладеного 4 вересня 2017 року, тобто володіє нею більше трьох років. Спір щодо правомірності її відчуження попередніми власниками триває більше трьох років. Протягом тривалого часу перебування на вирішенні в судах спору щодо законності державної реєстрації права власності на квартиру, він не вчинив жодних дій спрямованих на відчуження нерухомості та які б свідчили про його недобросовісність, що слугувало б   підставою для обґрунтованого висновку щодо його намірів утруднити чи унеможливити  виконання судового рішення. Сама лише наявність у нього правомочності на вчинення дій з реалізації квартири, якою представником позивача обґрунтована необхідність накладення арешту, не є достатньою підставою для застосування такого виду забезпечення позову.  
Ухвала суду першої інстанції не містить належного мотивування необхідності застосування вжитого заходу забезпечення позову, необґрунтована з посиланням на належні, достатні і допустимі докази, які б свідчили б про наявність підстав для накладення арешту.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Масленнікова Т.М. зокрема, зазначила, що на даний час власником квартири є ОСОБА_3 . Оскільки позивач вважає, що перехід права власності на належну їй квартиру відбувався незаконно (за відсутності правових підстав), тому порушені її права, які  підлягають захисту у судовому порядку шляхом визнання дій відповідача протиправними та скасування рішення про реєстрацію права власності на іпотечне майно. Заходи забезпечення позову  не мають якогось дискримінаційного характеру стосовно якоїсь із сторін у спорі, їх застосування здійснюється в рамках дискреційних повноважень суду і на основі принципів змагальності та процесуальної рівності сторін. Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3    - адвокат Івашкевич О.Г. доводи апеляційної скарги підтримали в повному обсязі, просили апеляційну скаргу задовольнити,  ухвалу суду першої інстанції скасувати.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу у їх відсутність у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість  постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Задовольняючи заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Масленнікової Т.М. про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що в разі відчуження відповідачем спірної квартири буде порушені права позивача на ефективний їх захист. Вид забезпечення позову є сіпвмірним із заявленими позивачем вимогами, не порушує прав відповідача на володіння та користування своїм майном, в той час як відчуження зазначеного майна, в подальшому може утруднити виконання рішення суду в разі задоволення такого.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються на вимогах процесуального закону.
З виділених матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О., в якому просить: визнати дії приватного нотаріуса КМНО Швець Р.О. щодо проведення 22 червня 2017 року державної реєстрації права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 97,00 кв.м., жила площа 63,90 кв.м. за ОСОБА_2 незаконним; визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Швець Р.О., індексний номер 35845263 від 23 червня 2017 року, згідно з яким 22 червня 2017 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №21084358 про державну реєстрацію права власності  на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 на підставі - Договору іпотеки від 13 квітня 2007 року та Договору про відступлення прав за договором іпотеки від 27 квітня 2017 року; витребувати у ОСОБА_3 та передати у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1   свої вимоги обґрунтовувала тим, що 13 квітня 2007  року між АКБ "Форум" та нею було укладено кредитний договір №0005/07/00-N, відповідно до умов якого  вона отримала кредитні кошти в сумі 220 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення  12 квітня 2022 року. 
У забезпечення виконання  зобов`язань за кредитним договором  між нею та АКБ «Форум» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Колєсник С.А. за реєстровим номером 2542, відповідно до якого на забезпечення виконання  кредитного договору  нею було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належала їй на праві власності.   
Позивачем отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів  нерухомого майна, відповідно до якої вона вже не є власником квартири АДРЕСА_1 . 
У якості підстави виникнення права власності державним реєстратором зазначено: договір іпотеки, серія та номер 2542, виданий 13 квітня 2007 року, видавник: Колєсник С.А. приватний нотаріус КМНО, договір про відступлення прав за договором іпотеки, серія та номер:1449, виданий 27 квітня 2017 року Скульська Т.А., приватний нотаріус КМНО. Власником квартири зазначений  ОСОБА_2 , який в подальшому відчужив квартиру ОСОБА_3 , уклавши 4 вересня 2017 року договір дарування. 
Позивач вважає, що перехід права власності на належну їй квартиру відбувся незаконно (за відсутності правових підстав), що призвело до порушення її прав, які підлягають захисту у судовому порядку.
З викладеного вбачається, що позивач ОСОБА_1   оспорює набуття   ОСОБА_2 ,  права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач посилалася на те, що спірна квартира на даний час перебуває у власності ОСОБА_3 , а тому останній  має достатній обсяг правомочностей та можливість розпорядитись цим нерухомим майном. У разі відчуження ОСОБА_3 спірної квартири, у випадку задоволення позову, рішення суду неможливо буде виконати.
Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних  із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Згідно п.п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Враховуючи те, що предметом даного позову є оспорювання набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , тобто спір між сторонами у цій справі виник з приводу квартири, яка  може бути відчужена до вирішення справи по суті, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, то суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на  спірну квартиру.
Обраний вид забезпечення позову - накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 , є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не наведено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, суд до уваги не приймає, оскільки обраний позивачем спосіб забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам у цій справі, є співмірним з вимогами, та  вказує на те, що  його неприйняття  унеможливить або утруднить виконання можливого рішення суду в даній справі.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову заявником обґрунтована, оскільки повідомлені ним обставини дають підстави вважати, що у разі невжиття заходів забезпечення позову і якщо такий буде задоволено, то виконання рішення суду може бути утрудненим або неможливим.
Доводи апеляційної скарги про те, що в оскаржуваній ухвалі відсутні мотивовані підстави про необхідність застосування вказаного обмеження та накладення арешту на спірне майно, відсутня оцінка доказів, поданих позивачем по справі, є безпідставними.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права,  є законною та обґрунтованою,  підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін. 
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 371,367, 374, 375, 381-384, 390, 435  ЦПК  України,
суд,-
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Ухвалу Солом`янського районного суду  м.Києва від 25 серпня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 1 березня 2021 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                О.І. Шкоріна  

Судді:                                                                               Л.Д. Поливач

                                                                                         А.М. Стрижеус