ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року 
м. Черкаси   

Справа № 705/3068/19		
Провадження № 22-ц/821/152/21		
категорія: 301030500 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Єльцова В.О. 
суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна від набувача.

в с т а н о в и в :
Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна від набувача.
У позовній заяві зазначив, що по договору дарування від 27.05.1994 року об`єктом права спільної часткової власності ОСОБА_4 і ОСОБА_1 є частина будинку по АДРЕСА_1 . Але 29.08.2017 року ОСОБА_4 передала свою частку у вигляді земельної ділянки для особистого селянського господарства площею 150 м2 ОСОБА_5 , який її набув безвідплатно. В той же час ОСОБА_4 не дотрималася своїх прямих обов`язків:
1)Перехід права власності на земельну ділянку відбувся без його участі;
2)Перехід права на землю сільхозпризначення пройшов за дії мораторія;
3)Перехід права оформлено в умовах припинення дії рішення Уманської міської ради на цю землю внаслідок його оскарження в Уманському міськрайонному суді, справа 705/6002/15 відповідно ст.161 Земельного кодексу України.
Тому ОСОБА_4 не мала підстав відчужувати цю земельну ділянку по псевдодоговору, а позивач має право витребувати спільне майно, що знаходиться незаконно у ОСОБА_3 .
Просить: витребувати земельну ділянку площею 150 м2 по АДРЕСА_1 у набувача ОСОБА_3 і повернути її в спільну часткову власність майнового комплексу Договору дарування від 27.05.1994 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.2020 року відмовлено повністю у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна від набувача.
Рішення суду мотивоване тим, що враховуючи те, що позивач вільний у способі доказування своїх позовних вимог та наданні доказів, таким правом скористався, при цьому не надав суду достатніх та належних доказів, які б підтверджували обставини, викладені в позовній заяві, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості оцінити доводи позивача і приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2020 року ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення 1 інстанції та ухвалити нове рішення про залишення позову без розгляду за ст. 257 ЦПК України.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що Уманський міськрайонний суд Черкаської області проігнорував його правовий документ на будинок, квартиру і землю та пославшись на ненадання ним доказів відмовив у задоволенні позову, хоча без з`ясування обставин справи і дослідження доказів позов підлягає залишенню без розгляду. 
Стверджує, що суд 1 інстанції відмовився витребувати докази у відповідача і не дотримався вимог ч.4 ст. 81, ч.3 ст. 83 ЦПК України та неналежно виконав вимоги ст. 197, 200 ЦПК України.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

15 грудня 2020 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна від набувача.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 грудня 2020 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єльцов В.О., судді Василенко Л.І., Нерушак Л.В.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 січня 2021 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єльцов В.О., судді Василенко Л.І., Карпенко О.В.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 05 січня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про її розгляд.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві посилається на те, що 29.08.2017 року ОСОБА_4 передала свою частку у вигляді земельної ділянки для особистого селянського господарства площею 150 м2 ОСОБА_5 , який її набув безвідплатно. В той же час ОСОБА_4 не дотрималася своїх прямих обов`язків. Тому ОСОБА_4 не мала підстав відчужувати цю земельну ділянку по псевдо договору, а позивач має право витребувати спільне майно, що знаходиться незаконно у ОСОБА_3 .
Проте, позивачем до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин.
До позовної заяви позивачем додано лише копію Договору дарування від 27.05.1994 року, відповідно до якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_4 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_6 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 .
Відповідач також не надав суду доказів обставин, на які посилається позивач.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду 1 інстанції відповідає.
Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.
У відповідності до вимог статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частина 2 статті 83 ЦПК України визначає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції, позивач ОСОБА_1 у позовній заяві посилається на те, що 29.08.2017 року ОСОБА_4 передала свою частку у вигляді земельної ділянки для особистого селянського господарства площею 150 м2 ОСОБА_5 , який її набув безвідплатно. В той же час ОСОБА_4 не дотрималася своїх прямих обов`язків. Тому ОСОБА_4 не мала підстав відчужувати цю земельну ділянку по псевдо договору, а позивач має право витребувати спільне майно, що знаходиться незаконно у ОСОБА_3 .
Проте, позивачем до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин.
До позовної заяви позивачем додано лише копію Договору дарування від 27.05.1994 року, відповідно до якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_4 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_6 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 .
Відповідач також не надав суду доказів обставин, на які посилається позивач.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.
Таким чином, суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що враховуючи те, що позивач вільний у способі доказування своїх позовних вимог та наданні доказів, таким правом скористався, при цьому не надав суду достатніх та належних доказів, які б підтверджували обставини, викладені в позовній заяві, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості оцінити доводи позивача і приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.
Такі висновки суду 1 інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції порушено вимоги ЦПК України, так як суд проігнорував його правовий документ на будинок, квартиру і землю та пославшись на ненадання ним доказів відмовив у задоволенні позову, хоча без з`ясування обставин справи і дослідження доказів позов підлягає залишенню без розгляду, є помилковими. Оскільки, Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року (справа №761/17393/19) зазначив, що положення ч.10 ст.84 ЦПК містять альтернативні варіанти дій суду першої інстанції в разі ухилення від виконання учасником справи вимог щодо надання доказів. Залишення позову без розгляду є лише одним з них і може застосовуватися тільки в разі неможливості здійснення судом розгляду справи за відсутності таких доказів. Системне тлумачення п.9 ч.1 ст.257 ЦПК свідчить, що його слід застосовувати у взаємозв`язку з положеннями чч.7 — 10 ст.84 ЦПК, а залишення позову без розгляду можливе лише у випадку неподання позивачем витребуваних доказів без поважних причин, тобто коли позивач володіє певними доказами, які необхідні для повного і всебічного з`ясування обставин справи, але свідомо ухиляється від надання їх суду. В іншому випадку суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, зобов`язаний розглянути справу по суті на підставі тих доказів, які надані учасниками справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом 1 інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом 1 інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна від набувача, залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Головуючий:         В.О. Єльцов

Судді        : Л.І. Василенко        

О.В. Карпенко