Постанова
Іменем України 
11 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 219/11224/16-к
провадження № 51-6760 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника в режимі відеоконференції             ОСОБА_6 ,
представника потерпілої
в режимі відеоконференції                                 ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Донецького апеляційного суду від 30 березня 2020 року у кримінальному провадженні № 12016050150003309 від 07 листопада 2016 року за обвинуваченням 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2017 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до засудженого ОСОБА_10 задоволено частково.
Ухвалено стягнути із засудженого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 11 180 грн 29 коп на відшкодування матеріальної шкоди та 150 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 06 листопада 2016 року приблизно о 19:00, керуючи автомобілем «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись з увімкненим ближнім світлом фар по вул. Некрасова в м. Бахмуті Донецької області в напрямку вул. Гаршина, порушуючи вимоги п. 12.3, п. 12.4, п. 12.9 «б») Правил дорожнього руху, перевищуючи швидкість руху в населеному пункті, помітивши пішохода ОСОБА_9 , яка переходила проїзджу частину по вул. Некрасова справа наліво стосовно напрямку його руху, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості свого руху аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду цього пішохода, внаслідок чого в районі перехрестя вул. Некрасова з вул. Шевченка скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , якій у результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.
Вироком Донецького апеляційного суду від 30 березня 2020 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасовано та ухвалено новий вирок, яким останнього засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді  позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок апеляційного суду змінити та призначити засудженому ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень статей 75, 76 КК України. При цьому вказує, що призначене апеляційним судом покарання є суворим та не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
Крім того, захисник звертає увагу Суду на те, що апеляційний суд у своєму рішенні не відобразив показання обвинуваченого та потерпілої щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, чим порушив вимоги п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження 
На зазначену касаційну скаргу від представника потерпілої ОСОБА_9 – адвоката ОСОБА_7 надійшли заперечення, в яких він просить вирок Донецького апеляційного суду від 30 березня 2020 року залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити у повному обсязі, прокурор ОСОБА_5 та представник потерпілої ОСОБА_9 – адвокат ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення поданої касаційної скарги, просили її залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду – без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПКУкраїни підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 – 414 КПК України.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про порушення апеляційним судом вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор, не погоджуючись з рішенням місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, порушував питання про скасування вироку місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалення нового, яким просив призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду відповідно до вимог статей 404, 405 КПК України, дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі прокурора доводам та обґрунтовано її задовольнив, навівши докладні мотиви своїх висновків. При цьому судом було з`ясовано позицію прокурора, потерпілої, її представника, які підтримали апеляційну скаргу, та позицію сторони захисту щодо безпідставності вказаної скарги та необхідності залишення її без задоволення.
Твердження захисника про те, що апеляційний суд у своєму рішенні не виклав змісту показань обвинуваченого та потерпілої щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, є надуманими та необґрунтованими, оскільки фактичні обставини злочину, юридична кваліфікація дій обвинуваченого та його винуватість в апеляційному порядку не оскаржувалися, а тому апеляційним судом не перевірялися.
Таким чином, в апеляційного суду не було необхідності в детальному викладенні показань обвинуваченого та потерпілої щодо обставин вчинення дорожньо-транспортної пригоди у своєму рішенні. На переконання колегії суддів, обраний судом спосіб викладення обґрунтованості свого рішення відповідає вимогам процесуального закону.
Порушень апеляційним судом вимог статей 374, 404 КПК України під час касаційного розгляду не встановлено.
Доводи касаційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалюючи свій вирок, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 раніше не судимий, вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до                     ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, не має офіційного джерела доходу, за місцем проживання характеризується задовільно. Судом також було враховано наслідки вчиненого обвинуваченим злочину, а саме те, що за результатами ДТП, яка сталася з його вини, потерпіла ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, в результаті чого їй було встановлено 3 групу інвалідності та наразі вона змушена проходити лікування з метою усунення наслідків травмування.
Обставиною, що пом`якшує покарання засудженому ОСОБА_8 , судом визнано часткове відшкодування майнової та моральної шкоди потерпілій. Обставин, що обтяжують покарання, у ході судового розгляду не встановлено.
Крім того, апеляційний суд, ухвалюючи вирок, погодився з доводами апеляційної скарги сторони обвинувачення щодо відсутності в поведінці обвинуваченого пом`якшуючої покарання обставини – щирого каяття. 
Наведене свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи засудженого, неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства та підтверджує безпідставне застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України.
Ураховуючи вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що визначене судом остаточне покарання засудженому ОСОБА_8 з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та відповідає основній його меті як заходу примусу. Таким чином, не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги захисника в частині застосування до засудженого положень ст. 75 КК України.
Колегія суддів вважає, що застосування у даному випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципам законності та справедливості покарання, а тому звільнення ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України та встановлення іспитового строку не буде достатнім і необхідним для виправлення останнього.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд відповідно до вимог статей 370, 420 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі прокурора доводам та обґрунтовано дійшов висновку про можливість її задоволення.
Колегія суддів вважає, що вирок суду апеляційної інстанції повною мірою відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Донецького апеляційного суду від 30 березня 2020 року щодо ОСОБА_8 – без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                              ОСОБА_3