Ухвала    
Іменем України
19 березня 2021 року
м. Київ
справа № 381/2791/20
провадження № 61-3434ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,              Коломієць Г. В.,
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Валька Ігоря Вікторовича, на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним вище позовом.
Разом із позовною заявою  ОСОБА_2  звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив: накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , та заборонити ОСОБА_1 здавати спірну квартиру в оренду (найм).
Заяву обґрунтовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири 
від 13 жовтня 2015 року він придбав у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , в яку 31 серпня 2016 року він переїхали разом із ОСОБА_1 , 
з якою 01 червня 2017 року було укладено шлюб. 30 квітня 2019 року шлюб між ними було розірвано. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року, у справі 
№ 381/2357/19 встановлено, що у період з 01 вересня 2015 року по 31 травня 2017 року він з ОСОБА_4 спільного бюджету не мали та спільного господарства не вели. Таким чином, судами встановлено, що квартиру придбано, відремонтовано та облаштовано меблями, побутовою технікою виключно за його особисті кошти. Відтак, саме заявник є фактичним покупцем за договором купівлі-продажу квартири. Зазначив, що у березні 2019 року ОСОБА_4 заволоділа спірною квартирою, змінивши усі замки, чим позбавила його права доступу до квартири. При цьому, на сайті ОLX розміщена інформація про продаж квартири з параметрами, які відповідають параметрам спірної квартири. Також, у квартирі проживають сторонні особи, тому існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру та заборони здавати її в оренду може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених його прав у разі задоволення позову.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру 
   АДРЕСА_1 , що належить 
ОСОБА_1 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири. 
Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_5 , задоволено частково. Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області 
від 29 жовтня 2020 року скасовано в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо квартири 
  АДРЕСА_1 . 
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_1 , відмовлено. 
В іншій частині ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області 
від 29 жовтня 2020 року залишено без змін.
02 березня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Валько І. В., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року (надійшла до суду 
04 березня 2021 року), в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення 
в частині накладення арешту на квартиру 
   АДРЕСА_1 , що належить 
ОСОБА_1 , та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити 
у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Валька І. В., мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки всім доводам та запереченням учасників справи, неповно з`ясовано фактичні обставини справи та невірно встановлено характер спірних правовідносин, що призвело до ухвалення судових рішень з порушенням норм процесуального права. Крім цього, суди дійшли помилкового висновку про необхідність забезпечення позову, оскільки ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів, які можуть підтвердити реальну необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову. Крім того, судами не взято до уваги правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 20 лютого 
2019 року у справі № 754/4437/18, від 12 лютого 2020 року у справі 
№ 569/2213/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 531/700/19 від 07 вересня 2020 року у справі № 522/3471/20.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши зміст судових рішень 
в оскаржуваній заявником частині, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого   у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає                 в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає                 в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, 
з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом 
в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Встановивши, що предметом спору, який виник між сторонами у справі,               є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру    
АДРЕСА_1 , якою 
ОСОБА_1 , як власник, за доводами позивача, може розпорядитися у будь-який момент, а також те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 у частині накладення арешту на спірне нерухоме майно.
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 
3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень 
в оскаржуваній заявником частині та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд               у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Валька Ігоря Вікторовича, на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                      Д. Д. Луспеник
 
                                                                                                           Б. І. Гулько
 
                                                                                                           Г. В. Коломієць