ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2021 року
м. Київ
справа № 127/17473/18
провадження № 51-4162км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
виправданого                                            ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 червня 2020 року стосовно ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018020020000535, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України. 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2019 року ОСОБА_6 виправдано за ч. 1 ст. 289 КК України у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні злочину, а цивільний позов потерпілого залишено без розгляду.
Вирішено питання стосовно процесуальних витрат.
За оскаржуваною ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2020 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін. 
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні злочину за таких обставин.
04 лютого 2018 року близько 01:30, ОСОБА_6 будучи у стані алкогольного сп`яніння, перебував біля будинку № 14 на вул. Максима Шимка в м. Вінниці, де був припаркований автомобіль «Peugeot 406» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ). У цей час у нього виник умисел, спрямований на незаконне заволодіння вищевказаним транспортним засобом.
Реалізовуючи свій умисел, ОСОБА_6 , скориставшись ключами, переданими йому з метою ремонту зазначеного автомобіля, шляхом вільного доступу, без дозволу власника сів у автомобіль, завів двигун та направився в бік школи № 12, що на вул. М. Шимка в м. Вінниці. Через деякий час ОСОБА_6 не впоравшись з керуванням, з`їхав з дороги та зіткнувся з бетонною електроопорою. Внаслідок пошкодження автомобіля, яким заволодів ОСОБА_6 , потерпілому ОСОБА_7 було спричинено матеріальної шкоди в розмірі 37 991,87 грн.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального кодексу і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у цьому суді. Обґрунтовуючи свої доводи, зазначає, що суд апеляційної інстанції  належним чином не підтвердив своїх висновків щодо законності рішення про виправдання ОСОБА_6 , а формально зазначив, що суд першої інстанції перевірив усі подані стороною обвинувачення докази та надав їм належну оцінку. На думку прокурора, апеляційний суд в ухвалі не здійснив повного аналізу жодного дослідженого доказу, не виклав власних висновків щодо доводів апеляційної скарги прокурора про вибірковий підхід суду першої інстанції під час викладення фактичних обставин, у зв`язку з чим безпідставно та невмотивовано залишив без зміни вирок місцевого суду, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. На переконання прокурора, ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу, вважаючи її обґрунтованою, просив задовольнити її, а ухвалу апеляційного суду скасувати.
Виправданий ОСОБА_6 заперечив проти задоволення касаційної скарги і просив залишити її без задоволення, а судове рішення, без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши думку прокурора і виправданого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі, які перешкодили чи могли перешкодити  суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПКУкраїни, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості й умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За статтею 404 КПК  України апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку на відповідність нормам кримінального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК України.
При цьому положеннями ст. 419 КПК України встановлено, що у мотивувальній частині ухвали, зокрема, зазначається короткий зміст вимог апеляційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Всі доводи, що містяться в апеляційних скаргах, мають бути проаналізовані з урахуванням наявних у справі доказів з тим, щоб жоден із них не залишився нерозглянутим.
Проте у цьому кримінальному провадженні таких вимог закону апеляційний суд не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор, не погоджуючись із вироком суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, подав апеляційну скаргу, в якій посилався на те, що суд першої інстанції вибірково навів показання обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 і належним чином не оцінив їх у своїй сукупності та взаємозв`язку, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_6 .
У свою чергу суд апеляційної інстанції, зазначивши в мотивувальній частині ухвали вказані доводи апеляційної скарги прокурора, належним чином їх не перевірив, не навів переконливих мотивів для їх спростування та не зазначив обґрунтованих підстав, через які залишив скаргу без задоволення, обмежившись лише загальними формулюваннями про те, що суд першої інстанції з достатньою повнотою з`ясував усі обставини справи.
Як вказав апеляційний суд, у судовому засіданні в суді першої інстанції було встановлено, що 04 лютого 2018 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , вживаючи спиртні напої, перебували на території СТО, де ОСОБА_6 погодився відремонтувати автомобіль ОСОБА_7 марки «Peugeot 406», (реєстраційний номер НОМЕР_1 ). Цей факт підтвердили потерпілий ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_10 , які були очевидцями цих подій та яких було допитано в ході судового розгляду. ОСОБА_7 добровільно передав ключі ОСОБА_6 для того, щоб останній переїхав на його автомобілі до свого будинку. Вказаних обставин не заперечував потерпілий, також вони підтверджені показаннями свідка ОСОБА_10 , який повідомив, що ОСОБА_7 сам передав ключі ОСОБА_6 . Через деякий час останній, керуючи автомобілем ОСОБА_7 , потрапив у ДТП, пошкодивши транспортний засіб.
Однак прокурор, оскаржуючи вирок суду першої інстанції, посилався на те, що поза увагою місцевого суду залишились показання потерпілого ОСОБА_7 у тій частині, де він вказував про надання дозволу ОСОБА_6 на користування своїм транспортним засобом лише на час переїзду від СТО до будинку останнього.
Разом із цим в апеляційній скарзі прокурор акцентував на тому, що безпосередньо ОСОБА_6 у своїх показаннях зазначав, що, повернувшись у нічний час із потерпілим до себе додому, та після того як останній заснув, побачив сторонніх осіб біля автомобіля ОСОБА_7 та вирішив перегнати автомобіль в інше місце, усвідомлюючи при цьому, що потерпілий не давав йому на це згоди.
Також прокурор, вказуючи на невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду, звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що потерпілий, залишивши автомобіль у дворі будинку, не міг згадати, де перебували ключі від його автомобіля, оскільки був у стані алкогольного сп`яніння, що жодним чином не свідчить про надання дозволу ОСОБА_6 продовжувати користуватися його транспортним засобом.
Проте апеляційний суд, постановляючи ухвалу про залишення вироку суду першої інстанції без змін, не надав належної оцінки вказаним обставинам.
При цьому під незаконним заволодінням транспортним засобом (ст. 289 КК України) слід розуміти  вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.    
Об`єктивна сторона злочину полягає у незаконному заволодінні транспортним засобом. Основні ознаки діяння при вчиненні цього злочину: 1) воно полягає лише в активній поведінці – дії; 2) дія проявляється в отриманні можливості керувати таким транспортним засобом; 3) поведінка винного є незаконною, він не має ані дійсного, ані уявного права на транспортний засіб, заволодіння яким здійснює; 4) заволодіння транспортним засобом здійснюється без чітко вираженого і дійсного волевиявлення власника або законного користувача транспортного засобу. 
Суб`єктом злочину є особа, яка не має права на користування транспортним засобом, щодо якого здійснюється незаконне заволодіння.
Володіння — це фактична влада над річчю, можливість  утримувати річ. 
Однак апеляційний суд належним чином не спростував доводів прокурора про таке.
Та обставина, що ОСОБА_6 повинен був за усною домовленістю з потерпілим перегнати автомобіль від СТО до свого будинку, свідчить лише про перебування транспортного засобу у його тимчасовому володінні виключно для цього і не підтверджує згоди та/або дозволу потерпілого на подальше користування    ОСОБА_6 його транспортним засобом. 
У свою чергу обставини набуття у користування ОСОБА_7 транспортного засобу не є предметом розгляду в цьому кримінальному провадженні та не впливають на кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_6 , який сприймав потерпілого як законного користувача транспортного засобу, яким він заволодів.
Крім цього, апеляційний суд, вказуючи на суперечливість встановлення органом досудового розслідування місця вчинення злочину, не надав оцінки доводам прокурора стосовно того, що до ЄРДР вноситься короткий виклад обставин, які можуть  свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а час, місце, спосіб та інші обставини, які належать до предмета доказування, встановлюються у ході досудового розслідування.
До того ж, як убачається з обвинувального акта, місце вчинення кримінального правопорушення вказано у формулюванні обвинувачення та, на переконання прокурора, не містить жодних суперечностей із показаннями ОСОБА_6 чи потерпілого ОСОБА_7 .
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд апеляційної інстанції, порушуючи вимоги ст. 419 КПК України, повною мірою не перевірив всіх доводів апеляційної скарги прокурора, вичерпних та аргументованих відповідей на них не надав, не провів ретельного аналізу та оцінки обставин, на які він посилався, а тому висновок цього суду про недоведеність винуватості ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 289 КК України є передчасним.
За таких обставин ухвала апеляційного суду є незаконною й необґрунтованою, а допущені цим судом порушення вимог кримінального процесуального закону на підставі положень ч. 1 ст. 412 КПК України – істотними, що призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
З урахуванням зазначеного ухвала апеляційного суду згідно з пунктами  1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового апеляційного розгляду суд має врахувати викладене, перевірити належним чином усі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у кримінальному провадженні доказами, яким дати юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, і відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити, а ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 червня 2020 рокущодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

 
ОСОБА_11