Номер провадження: 22-ц/813/1691/21 
Номер справи місцевого суду: 522/8063/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.01.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                     суддів: Дрішлюка І.А., Громіка Р.Д.,
                         при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
              у судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу адвоката Андрусишиної Ірини Дмитрівни в інтересах ОСОБА_1  на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2020 року про скасування забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна,  про визнання договорів недійсними та скасування реєстрації права власності,- 
 
в с т а н о в и в:
 
У провадженні Приморського районного суду м. Одеси з 20 травня 2020 року знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова В.С. про визнання договорів недійсними та скасування реєстрації права власності.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2020 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2020 року за заявою позивача ОСОБА_1 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 123011151101 та накладено арешт на стояночне місце АДРЕСА_2 ? реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 97442751101.
12 липня 2020 року адвокат Кубліцький І.В. в інтересах відповідача  ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2020 року, в обґрунтування якої зазначив, що вжиті судом заходи забезпечення позову перешкоджають ОСОБА_3     у праві користування та розпорядження спірними квартирою та стояночним місцем. В Приморському районному суді м. Одеси перебувають на розгляді ще дві цивільній справи предметом яких є скасування реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3  та стояночне  місце АДРЕСА_2 .
Адвокат Андрусишина І.Д. в інтересах ОСОБА_1  надала суду заперечення на заяву про скасування заходів забезпечення позову, в яких зазначено, що заява є необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню.
У судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення клопотання про скасування заходів забезпечення позову.
У судовому засіданні представник відповідача підтримав клопотання та просив його задовольнити у повному обсязі.
У судове засідання інші учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомляли.
Ухвалою Приморського районного суду від 22 липня 2020 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової Віолетти Султаналіївни про визнання договорів недійсними та скасування реєстрації права власності задоволено. Суд скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2020 року шляхом накладення арешту у на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 123011151101; – арешту на стояночне місце АДРЕСА_2 ? реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 97442751101.
В апеляційній скарзі адвокат Андрусишина Ірина Дмитрівна в інтересах ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою заяву про скасування заходів забезпечення позову залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
 Розгляд справи призначено на 20 січня 2021 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим  розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 27 січня 2021 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає  задоволенню за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно  до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Забезпечення позову – це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Точне і неухильне додержання судом норм чинного законодавства України при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи,   якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно із частин 1, 2 статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або  сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві  чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
В силу вимог частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частин 1, 2 статті 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.  Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду.
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2020 року за заявою позивача ОСОБА_1 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер   об`єкта нерухомого майна: 123011151101 та накладено арешт на стояночне місце АДРЕСА_2 ? реєстраційний номер об`єкта нерухомого  майна: 97442751101.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Скасовуючи заходи забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні представником відповідача доведено, про те що мети відчуження вищевказаних об`єктів нерухомого майна ОСОБА_3 на користь третіх осіб, а також загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду при ймовірності задоволення позовних вимог позивача відсутня. Неодноразові звернення до суду, починаючи з 2017 року про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , та на стояночне місце АДРЕСА_2 перешкоджає заявнику у реалізації його права на користування та розпорядження вказаним майном передбаченого ст. 41 Конституції України.
Тому, суд вважав за можливим заяву відповідача ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення задовольнити та скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою суду від 12 червня 2020 року у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 123011151101 та арешту на стояночне місце АДРЕСА_2 ? реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 97442751101.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи  не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом  у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених  цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу  своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування   не може ґрунтуватися на припущеннях. 
«Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення   позову або скасування заходів забезпечення позову» (правовий висновок Верховного  Суду України, висловлений у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-605цс16).
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9, викладених у п. 4 постанови, «розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить  до незворотних наслідків».
«При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги» (п. 9  постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України  з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна від 03 червня 2016 року №5).
Так, обґрунтовуючи заперечення проти скасування забезпечення позову, адвокат Андрусишина І.Д. в інтересах ОСОБА_1  посилається на те, що відповідачі набули права на вказане нерухоме майно неправомірно, що підтверджується судовими рішеннями, перешкоджають йому користуватися цим майном й існує реальна загроза, що спірне нерухоме майно буде повторно відчужено, тому невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. 
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду      з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце  у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Аналізуючи зазначені норми права та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Верховного Суду України, Верховного Суду, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини справи, наявні у справі письмові документи, колегія суддів вважає, що  суд першої інстанції не пересвідчився  в тому, що представник відповідача ОСОБА_3 не навів правових підстав скасування забезпечення позову та не надав докази на підтвердження необхідності скасування забезпечення позову.
В матеріалах справи наявні достатні та об`єктивні докази у підтвердженні того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
 За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та передчасно вирішив питання про скасування забезпечення позов, що призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про залишення заяви адвоката Кубліцького Ігора Володимировича в інтересах  ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Приморського районного суду м. Одеси  від 12 червня 2020 року, без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Андрусишиної Ірини Дмитрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2020 року про скасування забезпечення позову скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким заяву адвоката Кубліцького Ігора Володимировича в інтересах  ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2020 року шляхом накладення арешту у на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 123011151101; – арешту на стояночне місце АДРЕСА_2 ? реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 97442751101, по цивільній справі №522/8063/20 за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна, про визнання договорів недійсними та скасування реєстрації права власності,  залишити без задоволення. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 27 січня 2021 року.
       
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк 

Р.Д. Громік