П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/14063/20	
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
                       головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.	
судді –	Вербицької Н.В.,	
          
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ПАТ «Банк Михайлівський», про зобов`язання вчинити певні дії,,-

В С Т А Н О В И В:
В грудні 2020 року ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі – відповідач), в якому просив:
- зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб сплатити на користь ОСОБА_1 суму інфляційних збитків за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 12.11.2017 року по 12.11.2020 року в розмірі 27244,90 грн.;
- зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб сплатити на користь ОСОБА_1 три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 13875,52 грн..
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у відкритті провадження відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на те, що позовні вимоги позивача звернені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як суб`єкта владних повноважень, зазначений спір не має ознак публічно-правового, а стосується договірних відносин та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Колегія суддів не погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно із частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення з цим позовом до суду стало те, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 року по справі №420/7674/19 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплати ОСОБА_1 кошти на відшкодування за вкладом у позовній заяві, відповідач своїми діями щодо не повернення своєчасно коштів вкладом в сумі 154013,00 грн. завдав ОСОБА_1 матеріальної шкоди внаслідок інфляційного знецінення вкладу.
Крім того, як вбачається з позовної заяви рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року по справі №420/7674/19 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» щодо не включення відомостей щодо рахунку № НОМЕР_1 вкладника ОСОБА_1 до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у публічному акціонерного товариства «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розмірі 154013 грн.
Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» включити інформацію про вкладника ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у публічному акціонерного товариства «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розмірі 154013 грн. та подати додаткову інформацію до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
У зв`язку з цим, на думку позивача, внаслідок прострочення відповідачем строків повернення коштів відповідно до норм чинного законодавства України, тому на користь позивача підлягають стягненню з відповідача інфляційні нарахування та 3% річних.
Судова колегія погоджується з висновком, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням установленого частиною першою статті 26 Закону граничного розміру відшкодування за вкладами. 
Такий правовий висновок узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі №820/11591/15, від 04 липня 2018 року у справі №826/1476/15, від 23 січня 2019 року у справі №761/2512/18, від 24 квітня 2019 року у справі  №761/2505/18, від 19 червня 2019 року у справі №752/17889/17-ц.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.
Крім того, відповідно до ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. 
При цьому судова колегія зазначає, що, у справі, що розглядається, заявлена була лише вимога про стягнення інфляційних збитків і 3% річних, не поєднана з однією з вимог, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 5 КАС України.          
Проте, заявлена вимога є додатковою (похідною) від основної та залежить безпосередньо від останньої, оскільки інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи, основна вимога - вимога щодо включення відомостей щодо рахунку № НОМЕР_1 вкладника ОСОБА_1 до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у публічному акціонерного товариства «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розмірі 154013 грн., додаткова вимога - сплата інфляційних та річних процентів.
Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду у межах граничного розміру, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер.
У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку. А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.
Вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних звернені позивачем до Фонду та стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних із виплатою відшкодування за вкладами, а тому підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2019 року по справі № 761/10730/18, від 25.03.2020 по справі № 761/29213/18,    від 16.03.2020 по справі № 580/1241/19.
Крім того, судова колегія зазначає, що необґрунтованим є посилання суду першої інстанції на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц. Постанова містить висновок про те, що справа про застосування відповідно до ст.625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства. Разом з тим, у вищевказаній справі фізична особа зверталася до військової частини з позовом про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних від простроченої суми й на момент звернення до суду між сторонами вже був вирішений адміністративний спір щодо стягнення з військової частини суми одноразової грошової допомоги. Натомість у справі, що розглядається, заявлені до Фонду позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних з урахуванням індексу інфляції тісно пов`язані з позовними вимогами до Фонду як до суб`єкта владних повноважень, які, як зазначалося раніше, підлягають вирішенню саме в порядку адміністративного судочинства.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №761/2987/18.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо віднесення даного спору до цивільної юрисдикції. 
Згідно ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Відповідно до ч.3 ст.312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання щодо відкриття провадження.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 320, 322, 328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити,
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання щодо відкриття провадження.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Кравченко К.В.	
Судді	    	Джабурія О.В.    Вербицька Н. В.