Номер провадження: 22-ц/813/1525/21 
Номер справи місцевого суду: 522/20123/17
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
за участю секретаря – Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Рита Юріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Журавель Микола Володимирович, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та про визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, 

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог.
14 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулась із позовною заявою, яка вмотивована тим, що приїхала з м. Мелітополя в м. Одесу працювати в травні 2004 року. Влаштувалась на роботу в кафе «Ластівка» барменом. Директором кафе була ОСОБА_4 . 
Спочатку ОСОБА_1 працювала не офіційно, а пізніше її оформили на роботу в кафе офіційно, що підтверджується записом в трудовій книжці №8 від 01.09.2007 року (а.с. 130 том №1).
В цей час син позивача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишився проживати разом з батьками ОСОБА_1 в м. Мелітополь, де навчався в школі, яку закінчив 31.05.2013р.
Також факт того, що ОСОБА_5 не проживав із ОСОБА_1 в місті Одесі, а навчався у школі саме у місті Мелітополь підтверджується довідкою №068 від 21.02.2018 року Мелітопольської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №7 (а.с.135 том №1).
Факт того, що ОСОБА_1 з 01.01.2008 року не проживає у АДРЕСА_1 підтверджується довідкою, виданою 13.10.2017 року старшою будинку №402, підпис якої посвідчено директором КП «Жилмасив» (а.с.129 том №1).
У липні 2013 року син позивача - ОСОБА_5 , вступив до Одеського державного університету внутрішніх справ, що підтверджується листом університету №2774 від 04.07.2013 року про допуск до складання внутрішніх випробувань (а.с.136 том №1), розпискою секретаря приймальної комісії про прийняття документів (а.с.137 том №1) та клопотанням університету про долучення матеріалів від 06.09.2018 року, в якому зазначено що ОСОБА_5 з 2013 по 2016 рік навчався в Одеському державному університеті внутрішніх справ. Перший рік навчання син позивача постійно проживав в казармі Університету за адресою: АДРЕСА_2 . що також підтверджується клопотанням університету про долучення матеріалів від 06.09.2018 року.
На другому курсі курсантам дозволили жити за межами Університету, але у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_4 були вже літніми людьми та мали постійні проблеми зі здоров`ям, забрати сина жити до ОСОБА_6 позивач не могла. При цьому, ОСОБА_7 дуже боялась, щоб ОСОБА_1 не пішла від них жити разом зі своїм сином, а тому наполягла на тому, щоб ОСОБА_1 орендувала для сина квартиру неподалік від них, та оплачувати за рахунок спільних грошей ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . Останні два роки навчання, син, навчаючись в Університеті, проживав у орендованій однокімнатній квартирі, неподалеку від квартири Караянових - на 
АДРЕСА_3 червня 2016 року ОСОБА_5 отримав диплом бакалавра і далі проживає разом з батьками ОСОБА_1 в м. Мелітополі й працює поліцейським.
В травні 2008 року ОСОБА_1 вийшла заміж за ОСОБА_9 , який є громадянином Сирійської Арабської Республіки, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.138 том №1).
З Махмудом позивач зустрічалась з 2005 року і за час їх спілкування ОСОБА_6 його дуже полюбили. ОСОБА_10 навчався в Одеській національній морський академії, що підтверджується студентським квитком іноземця серії НОМЕР_2 (а.с.139 том №1).
Після закінчення академії в 2010 році, отримавши диплом моряка, ОСОБА_11 повернувся на батьківщину в Сирію, що підтверджується паспортом моряка та паспортом громадянина Сирійської Арабської Республіки з перекладом (а.с.140-155 том №1).
Позивач вказує, що відмовилась їхати з чоловіком до Сирії і їхній шлюб, фактично, розпався. ОСОБА_2 допоміг ОСОБА_10 піти в перший закордонний рейс, оплатив йому всі необхідні для цього витрати. У подальшому ОСОБА_10 приїжджав в Одесу для оновлення документів для рейсів. З Махмудом ОСОБА_1 й досі підтримує дружні стосунки, проте не шлюбні. У 2014 році ОСОБА_10 одружився в Сирії, що підтверджується шлюбним контрактом (а.с.156-157 том №1). Від цього шлюбу в нього двоє дітей .
Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 січня 2016 року у справі №320/9704/15-ц шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 був розірваний. Рішення не оскаржувалось сторонами та набрало законної сили.
В позові вказано, що судом було помилково зазначено, що сторони не проживають однією сім`єю останні два роки, оскільки фактично позивач з ОСОБА_12 не проживали однією сім`ю з 2010 року, що підтверджується заявою ОСОБА_9 від 08.11.2018 року, посвідченою капітаном морського судна. 
Також позивач зазначає, що після припинення відносин з Махмудом ОСОБА_1 вирішила залишити Одесу і повернутися в Мелітополь. 
Однак, в 2009 році стан здоров`я ОСОБА_2 погіршився. ОСОБА_4 від хвилювань також стала себе погано почувати, ослабла і попросила ОСОБА_1 , яку вони з ОСОБА_13 знали з 2004 року, доглянути за ними та допомогти деякий час, поки їм не стане краще. Спочатку, ОСОБА_1 тільки провідувала їх, купувала ліки, продукти, готувала їжу, прибирала в квартирі, робила їм масажі, а потім, у жовтні 2010 року, на прохання ОСОБА_4 , ОСОБА_1 оселилась у ОСОБА_6 .
Позивач вказує, що коли ОСОБА_2 потрапив в лікарню з раком шлунку вона доглядала за ним, після чого останній в лікарні став називати ОСОБА_1 своєю онучкою.
В позові зазначене, що коли ОСОБА_2 потрапив в лікарню, в сім`ї ОСОБА_6 було тяжке матеріальне становище. В цей час в Одесу приїхав ОСОБА_10 для поновлення документів моряка. Він відвідував ОСОБА_2 в лікарні, дав їм 1000 доларів США і допоміг ОСОБА_1 з доглядом за ОСОБА_2 
Позивач вказує, що після операції ОСОБА_2 , окрім неї до себе нікого не пускав, вона робила уколи, водила його на роботу в офіс на АДРЕСА_4 , ходила на базар, готувала окремо дієтичну їжу, у зв`язку з чим ОСОБА_6 прийняли ОСОБА_1 як рідну дитину.
Із Любов`ю ОСОБА_14 разом ходила на прогулянки до моря, в магазини. В позові зазначено, що вдома їй не дозволяли прибирати, для цього ОСОБА_6 запрошували іншу жінку.
Позивач вказує, що влітку вона з ОСОБА_6 переїжджала жити на їх дачу, де разом відпочивали і запрошували гостей, що підтверджується заявою 5-х сусідів, дачі яких також знаходяться в ДБК “Отлічник”, підписи яких посвідчені 26.08.2018 року головою ДБК “Отлічник". Також позивач зазначила, що ОСОБА_6 довіряли їй всі свої гроші, вона могла ними розпоряджалась. При цьому вказує, що також заробляла. Маючи свідоцтво масажиста (а.с.161 том №1) та сертифікат рудотерапевта (а.с.160 том №1), робила людям масажі та ставила п`явки. Також ОСОБА_15 передавав позивачу гроші, які вони з ОСОБА_6 витрачали на спільне життя та побут.
В липні 2015 року ОСОБА_4 через похилий вік та стан здоров`я вже не могла здійснювати керівництво кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». 
30 липня 2015 року учасниками у ТОВ «Ластівка» ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було прийнято рішення, оформлене протоколом №1/07-15, яким звільнили з посади директора МП ТОВ «Ластівка» ОСОБА_4 та призначили на посаду директора ОСОБА_1 , доручили їй провести державну реєстрацію статуту у новій редакції та зміну директора. 
На виконання рішення загальних зборів учасників МП ТОВ «Ластівка», 30.07.2015 року директором підприємства був винесений наказ №3 про звільнення ОСОБА_4 з посади директора підприємства (а.с.132 том №1), а наказом №4 від 31.07.2015 року директором підприємства призначено ОСОБА_1 (а.с.131 том №1). Також даний факт підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_1 (а.с.130 том №1) та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (том №2).
Позивач вказує, що у неї та ОСОБА_6 був спільний бюджет, що підтверджується наявністю у ОСОБА_1 оригіналів пенсійної та корпоративної банківських карток ОСОБА_4 .. Позивач зазначає, що безперешкодно та на власний розсуд розпоряджалась грошима ОСОБА_6 , що підтверджує довіру до неї та ставлення до неї як до члена сім`ї.
Пізніше у ОСОБА_2 погіршився слух, він носив слуховий апарат, потім йому зробили операцію і позивач знову доглядала за ним у лікарні.
ОСОБА_4 також перенесла мікроінсульт в травні 2015 року. Позивач вказує, що саме вона викликала їй карету швидкої медичної допомоги, що підтверджується листом «Одеського обласного центру екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» №503 від 12.07.2018 року та №576 від 03.08.2018 року. В даних листах чітко вбачається, що виклик карети швидкої допомоги здійснювався саме з номеру телефону, яким користувалась позивачка, що на її думку підтверджує те, що вона в 2015 році піклувалась про ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 06.04.2017 року Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області, актовий запис про смерть №3756 (а.с. 6 том №1). Згідно лікарського свідоцтва про смерть №70 від 06.04.2017 року ОСОБА_2 помер у віці 92 роки від хронічної серцево-судинної недостатності, атеросклеротичної хвороби серця, гіпертонічної хвороби 11 ступеня (а.с. 10 том №1). Позивач посилається на те, що організувала поховання ОСОБА_2 та поминальні обіди, що підтверджується договором - замовленням на надання товарів та послуг для поховання (а.с. 13 том №1).
Після смерті ОСОБА_2 позивач вказує, що ОСОБА_4 стало гірше, тому вона робила їй клізми, уколи, слідкувала за тим, щоб вона приймала вчасно ліки, щоб не було пролежнів, робила їй масажі. Позивач вказує, що ОСОБА_7 також страждала на гіпертонію 2 ступеня, артеріальний тиск у неї підвищувався до 180-200 од, що підтверджується медичною картою амбулаторного хворого, наданою суду КУ «Поліклінка №12» (том №2), тому позивач ОСОБА_1 слідкувала за її тиском, вимірюючи його кожен день та змушуючи її приймати ліки.
Позивач вказала у позові, що періодично їздила до Мелітополя лікувати свою маму п`явками. На час її відлучення, вона не залишала ОСОБА_6 самих і запрошувала іншу жінку доглядати за ними.
В липні 2017 року мамі ОСОБА_1 стало погано зі здоров`ям і ОСОБА_1 треба було відлучитися до неї. Крім того, в пам`ять про свого загиблого брата ОСОБА_1 мріяла побудувати дитячий майданчик у м. Мелітополь, і на той час у неї було все готово для будівництва. Однак жінка, яку позивач раніше запрошувала доглядати за ОСОБА_6 , на час відсутності ОСОБА_1 , приїхати не змогла. Позивач зазначає, що поділилась цією проблемою із адвокатом ОСОБА_16 , який в той час займався, переоформленням реєстраційних документів на ТОВ «Ластівка», що належала ОСОБА_4 відповідно до довіреності від 03.09.2015 року (а.с. 162 том №1).
ОСОБА_17 (мати ОСОБА_18 ) запропонувала свою допомогу, сказала, що живе одна, а декілька років тому у неї від раку помер чоловік і їй з Любов`ю ОСОБА_19 буде про що спілкуватися. Після знайомства ОСОБА_3 з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 сказала позивачу, щоб вона спокійно їхала до Мелітополя, а ОСОБА_7 побуде з ОСОБА_3 поки позивач не повернеться.
17 липня 2017 року ОСОБА_1 поїхала до Мелітополя, де зайнялась лікуванням мами, та будівництвом дитячого майданчика біля церкви Андрія Первозванного. 27 серпня 2017 року відбулося відкриття цього майданчика, про що в місцевій газеті «Новий день» від 30.08.2017р. надруковано невеличку статтю, що підтверджується копією самої газети (копія газети додається до даної заяви).
За час перебування позивача в Мелітополі вона спілкувалася декілька разів з ОСОБА_4 , а потім ОСОБА_3 відповідала на дзвінки та говорила, щоб позивач не хвилювалася, що ОСОБА_7 відпочиває або не бажає говорити.
В позові позивач зазначила, що повернулась 01 вересня 2017 року до Одеси. Коли вона прийшла до ОСОБА_4 , то остання просила залишитись, а ОСОБА_3 сказала, що позивачу тут робити нічого і вигнала її.
Наступного дня, двері в квартирі ОСОБА_4 ОСОБА_1 ніхто не відчиняв, на дзвінки не відповідали. В квартиру ОСОБА_6 позивач потрапити не змогла. 05 вересня 2017 року до позивача подзвонила ОСОБА_3 і сказала, що ОСОБА_7 потрапила до лікарні, тому позивач негайно прибула до міської лікарні №5, поговорила з лікарем, однак допомогти нічим вже не змогла і ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим року Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області (а.с.7 том №1).
Як вбачається з довідки про причину смерті №00226, ОСОБА_4 померла у віці ІНФОРМАЦІЯ_4 у зв`язку із внутрішньомозкового та внутрішньошлункового крововиливу (а.с.14 том №1).
Позивач вказує, що забрала тіло ОСОБА_4 з лікарні і поховала її, оплатила поховання і організувала поминальні обіди, що підтверджується договором на організацію та проведення поховання №031992 від 07.09.2017 року (а.с.15 том №1), рахунком- фактурою №16092 від 07.09.2017 року (а.с.19 том №1), договором доручення на отримання праху від 07.09.2017 року (а.с.16 том №1), договором-замовлення на організацію і проведення поховання від 07.09.2017 року (а.с.17 том №1), довідкою на одержання та підпоховання праху №2923 (а.с.18 том №1).
Тільки після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_3 пустила позивача в квартиру, де вона з`ясувала, що багато цінних речей в квартирі відсутні, коштовності зникли, в квартирі не було жодної копійки, хоча вдома завжди був запас грошей.
Позивач негайно подзвонила відповідачу ОСОБА_2 і повідомила про смерть ОСОБА_4 та про обставини пропажі речей і документів.
На підставі викладеного позивач вказує, що проживала однією сім`єю із ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_5 . Під час свого життя ОСОБА_4 відносилась до ОСОБА_1 , як до онучки та обіцяла все своє майно залишити ОСОБА_1 20.11.2017 року у вказану квартиру вселився син ОСОБА_2 , який вигнав позивача із квартири.
Позивач вказує у позові, що факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_4 однією сім`єю більше п`яти років та ведення спільного господарство, що підтверджується довідкою, виданою 8-ма сусідами по квартирі де мешкали ОСОБА_6 , підписи яких були посвідчені начальником діл.№4 ОСОБА_20 17.09.2017 року (а.с.128). Такі ж обставини були підтверджені й начальником ділянки №4 ОСОБА_20 в своєму листі від 17.09.2017 року (а.с20 гом №1). Факт проживання ОСОБА_1 більше п`яти років однією сімєю із ОСОБА_4 підтверджується на думку позивача показами свідків, які були допитані судом у судовому засіданні.
В позові зазначено, що позивач з 2004 року знайома із ОСОБА_6 , та з 2010 року проживала з ними в квартирі та на дачі, доглядала за ними, годувала їх, надавала їм всю необхідну допомогу, в свою чергу вони довіряли позивачу, призначили її директором свого підприємства, мали з нею спільний бюджет. Тому позивач вказує, що проживала однією сім`єю сім років з ОСОБА_4 до часу відкриття спадщини, що дає суду підстави встановити даний факт проживання та визнати позивача спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 . Тому у позові просить встановити факт, що ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП: НОМЕР_5 , проживала зі спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_6 , однією сім`єю більше п`яти років з часу відкриття спадщини, а саме з жовтня 2010 року. Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_5 . спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_6 .

Інші процесуальні документи та дії у суді першої інстанції.
В ході судового розгляду позивач та її представники ОСОБА_21 , ОСОБА_22 підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просили суд позов задовольнити, з підстав, зазначених у позовній заяві. На обгрнутування своїх доводів надали Письмові покази свідків сторін, з їх аналізом (т. 7 а.с. 79) та письмовий Список документальних доказів по справі, з посиланням на докази та обставини які вони доводять по справі (т. 7 а.с. 126).
У своїх відзивах відповідач ОСОБА_2 наполягає на тому, що позивачем не надані належні докази проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 . Поставили під сумнів показання свідків допитаних за клопотанням позивача, тому як вони мають протиріччя з письмовими доказами по справі та показаннями свідків, що були допитані за клопотанням відповідача. Наполягали на тому, що по справі доведене, що сім`я ОСОБА_6 , людей похилого віку, була дуже замкнута, але дуже заможна. Тому у них було багато працівників, як у бізнесі, так і по домашнім питанням. Караянови добре та культурно відносилися до ОСОБА_1 , яка фактично вела домогосподарство та їй довіряли деякі питання по бізнесу. Але не вважали її членом своєї сім`ї, про що свідчить те, що ОСОБА_2 хоча і називав позивача онучкою після того як вона доглядала його у лікрні, але включив у заповіт на все майно тільки дружину ОСОБА_4 . Крім того, за весь час коли ОСОБА_8 знаходилася у квартирі ОСОБА_6 їй не обладнали спальне ліжко, тому під час коли вона залишалася за необхідністю на ніч, то спала на надувному матраці, як до смерті та і після смерті ОСОБА_2 . Напоягав на тому, що після смерті ОСОБА_2 у його дружини погіршився стан здоров`я, але це не зупинило Хабіб від від`їзду з Одеси та залишення ОСОБА_4 з іншою жінкою. Вказав, що сам від`їзд позивача був пов`язаний не з черговою поїздкою до мами у Мілітополь, а з тим, що вона за власною ініціативою припинила вести домогосподарство та доглядати за ОСОБА_4 .. Послалися, що ОСОБА_1 біля двох місяців не проживала в м.Одесі до смерті ОСОБА_4 , а проживала зі своєю сім`єю (батьками та сином) за місцем постійної реєстрації. Також у письмовому Аналізі добутих доказів та письмову Виступі у судових дебатах відповідача наданий повний аналіз показань свідків по справі.
Представники відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_23 та ОСОБА_24 в судове засідання з`явилися, проти задоволення позову заперечували, просили суд позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись не те що позивач ніколи постійно не проживала в сім`ї ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_6 , не могла бути членом сім`ї спадкодавця, бо у кожного з них були окремі сім`ї. Наполягали на тому, що пояснення позивача ОСОБА_1 свідчать, що це були взаємовідносини роботодавця та найманого працівника. Окремо звернули увагу, що ОСОБА_1 підтвердила, що при від`їзді в липні 2017 року у Мелітополь залишила ключі від квартири, де мешкала ОСОБА_4 , що є підтвердженням її закінчення відносин з останньою.
Представник відповідача Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував у задоволенні позовних вимог та просив суд у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем жодних доказів її проживання в сім`ї ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_6 не надано, згідно довідки з місця проживання від 21.12.2017 року та листа КП ЖКС «Порто-Франківський» за зазначеною адресою були зареєстровані та проживали ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_4 .
Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Рита Юріївна в судове засідання з`явилася, позовні вимоги підтримала, проти задоволення позову не заперечувала.
Треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Журавель Микола Володимирович та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили.
По справі судом допитані наступні свідки, за клопотанням позивача: ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_15 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_5 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 .
Також судом допитні наступні свідки за клопотанням відповідача: ОСОБА_40 , ОСОБА_24 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_16 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Журавель М.В., ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та про визнання спадкоємцем четвертої черги за законом відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не досліджено матеріали справи та не встановлено всіх обставин справи.

Сповіщення сторін та заяви у справі.
У судове засідання, призначене на 20 січня 2021 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
20 січня 2021 року від адвоката Томашевського Р.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про відкладення розгляду справ, яка вмотивована тим, що ОСОБА_1 бажає особисто приймати участь у судовому засіданні та особисто надати суду свої пояснення щодо фактичних обставин справи; крім того, у ОСОБА_1 немає технічної можливості прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду.
Розглянувши вказану заяву, судова колегія дійшла до висновку про відмову у її задоволенні з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.
Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлено 02 лютого 2021 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що під час слухання справи сторона позивача наполягала, а відповідачі заперечували щодо факту спільного проживання ОСОБА_1 з померлими ОСОБА_6 однією сім`єю.
Сторони визнали факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується спадковою справою, після чого відкрилася спадщина на спадкове нерухоме майно (земельну ділянку, з дачним будинком, та двох квартир). Згідно заповіту від 23.09.2009 року ОСОБА_2 все своє майно заповів тільки своїй дружині ОСОБА_4 . Згідно свідоцтва на право на спадщину від 18.10.2017 року обов`язкову частку у спадковому майні отримав відповідач ОСОБА_2 .. ОСОБА_4 звернулася з заявою про прийняття спадщини, але оформити її не встигла. Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується спадковою справою, спадкоємці окрім ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (як спадкоємці четвертої черги) до нотаріальної контори не зверталися.
Сторони не спростовували факт того, що ОСОБА_1 займалася організацією поховань ОСОБА_2 так і ОСОБА_4 .. Але позивач вказувала, що витрати на похованні були здійснені нею за власні кошти. В свою чергу відповідачі наполягали на тому, що по справі доведено, що у ОСОБА_1 не було ніяких доходів, тому витрати на поховання ОСОБА_2 були за рахунок коштів, які дала ОСОБА_4 та на підставі її прохання. А поховання ОСОБА_4 були здійснені ОСОБА_1 за проханням відповідача ОСОБА_2 , за рахунок орендних коштів, які вона отримувала після смерті останньої з орендаря, що сама ОСОБА_1 підтвердила у своїх поясненнях.
Водночас сторони не спростовували факти того, що позивач дійсно допомагала ОСОБА_6 по домогосподарству і в бізнесі, а також доглядала за ними обома у зв`язку з їх похилим віком та загостренням хвороби. Також не спростовували, що ОСОБА_1 залишалася на ніч, але сторона позивача наполягала на тому, що це носило постійний характер, у зв`язку з чим стверджували, що постійно там проживала, а відповідачі вказували на періодичність ночівлі у квартирі ОСОБА_6 , про що свідчить відсутність постійного ліжка ОСОБА_1 у квартирі. При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу на власні пояснення ОСОБА_1 про те, що вона дійсно іноді ночувала у орендованій квартирі з сином, окрім того поясняла, що ОСОБА_6 як люди похилого, гучно в ночі переглядали телевізор, тому як у ОСОБА_2 погіршувався слух.
Сторони не спростовували той факт, що ОСОБА_6 мали доходи від кафе «Ластівка» та крюінгової фірми, але позивач вказувала, що останнім часом доходи у ОСОБА_43 впали і вона зі своїм чоловіком давали кошти на операцію та на інші розходи, які віднесла до спільних витрат. В свою чергу відповідачі категорично заперечували вказаним твердженням, наполягали на протиріччі заяв позивача та письмовим доказам зібраним по справі щодо доходів Караянових та відсутністю доходів у ОСОБА_1 .
Сторони не спростовували, що ОСОБА_1 виїжджала до своїх батьків та сина у м. Мелітополь, де вона постійно зареєстрована. У свою чергу такі поїздки позивач пояснювала необхідністю допомоги у лікуванні матері, у тому числі при від`їзді в липні 2017 року. Відповідачі вказували на те, що під час, коли ОСОБА_1 надавала допомогу ОСОБА_6 , то виїжджала на короткі строки (підтверджується даними телефонних розмов та місця знаходження), а коли поїхала в липні 2017 року, то залишала ключі від квартирі іншій особі, яка залишалася доглядати за ОСОБА_4 та знаходилася у Мелітополі біля двох місяців. При цьому суд першої інстанції правильно звернув увагу на пояснення сторони відповідача, що ОСОБА_1 в липні 2017 року поїхала з Одеси саме з причин того, що припинила повністю доглядати за ОСОБА_4 , тобто останні місяці до смерті, з нею не находилася. Суд першої інстанції також вмотивовано врахував пояснення сторони відповідача, що після смерті чоловіка ОСОБА_4 знаходилася у хворому стані, це підтвердила сама позивач в позові, але саме в такому стані ОСОБА_1 залишила її та поїхала, нібито, лікувати мати, при цьому докази хвороби матері по справі не надала.
Сторона позивача надала до суду першої інстанції таблицю, в якій виклала усі письмові докази, на які посилається як на обґрунтування та доведення своєї позиції.
Суд першої інстанції в рішенні, без зміни змісту вказаної таблиці, надав вірну оцінку зазначеним письмовим доказам.
Оцінюючи показання свідків, суд першої інстанції, по-перше, вірно вказав на наявність протирічь між показанням свідків з обох сторін.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що ці показання безумовно не були «єдиним» доказом по справі, на які посилалися сторони. Тому суд першої інстанції правильно визнав, що нічого не вказує на те, що показання свідків є «вирішальними» для результату розгляду справи (див. рішення у справі «Шачашвілі проти Німеччини» (Schatschaschwili v. Germany), пункт 123).
Науковці вказують, що поняття «свідок» трапляється в ньому щонайменше у трьох, певним чином, споріднених значеннях: 1) Людина, що була присутня при якій-небудь події, пригоді й особисто бачила що-небудь; 2) Особа, яку викликають до суду для посвідчення відомих їй обставин; 3) Особа, присутня при чому-небудь для офіційного підтвердження дійсності або правильності чогось. Цінність та відмінність свідка від інших учасників процесу полягає, крім іншого, в юридичній незацікавленості щодо результатів вирішення справи.
Отже, юридична сила доказів – це здатність доказів служити законним засобом встановлення обставин справи та обґрунтуванням висновків суду про ці обставини. Показання свідків мають юридичну силу за таких умов: 1) отримання доказової інформації від належного свідка; 2) отримання відомостей про обставини справи у встановлений законом спосіб.
Виходячи з усталеної практики Верховного Суду (постанова від 11.12.2018 року по справі 521/17175/15-ц), суд першої інстанції вірно прийняв до уваги при оцінці наявних показань свідків по справі можливість добросовісної помилки (ненавмисного перекручування об`єктивної дійсності) на користь сторони, яка базується на бажанні свідків допомогти стороні.
Показання свідків зі сторони позивача про те, що сторони проживали разом та вели спільне господарство суд першої інстанції розцінив критично та вірно відхилив, оскільки покази є неконкретними, суперечливими та не підтверджують факт відносин, притаманних сімейним відносинам, тому у суду першої інстанції були наявні обґрунтовані сумніви у достовірності і правдивості фактів, повідомлених цими свідками, які не можуть вважатися беззаперечливими доказами заявлених вимог.
Також суд першої інстанції вірно визнав, що докази, надані позивачем, не підтверджують наявність у неї відповідних доходів та участь у спільних витратах для проживання спільно однією сім`єю з ОСОБА_4 .
Виходячи з вищезазначеного аналізу письмових доказів, суд першої інстанції вірно вказав, що у ОСОБА_1 наявне постійне місце проживання у м. Мелітополі, де проживає її родина, а саме батьки та син, крім того, згідно рішення суду до 2014 року у неї були шлюбні (сімейні) стосунки з ОСОБА_44 , який під час допиту у якості свідка заявив, що він і до цього часу вважає ОСОБА_1 своєю сім`єю, та постійно допомагає їй грошима.
В судовому засіданні у суді першої інстанції, позивачем не було надано жодних доказів того, що вона безпосередньо приймала участь у закупівлі та придбанні будь-якого майна для спільного використання за свої доходи.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупністю осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно наданих сторонами доказів сторони не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету та спільно не вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, про те що між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні сімейним відносинам, що за спільні кошти вони надбали будь-яке рухоме чи нерухоме майно для спільного використання, крім своїх пояснень та пояснень заінтересованих свідків сторони зі сторони позивача не надані.
За таких обставин, суд першої інстанції вірно вважав, що лише факти надання допомоги по домогосподарству та догляд за похилими людьми, періодичного спільного відпочинку на дачі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного проживання, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних сімейним відносинам , не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні сімейним відносинам
Ст. 1264 ЦК України передбачає, що у четверту чергу право на спадкування з законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
У силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» документами, до яких вносяться відомості про місце проживання, є паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.
Відповідно до п. 15 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, до створення реєстру територіальної громади картотеки з питань реєстрації осіб, які передані відповідному органу реєстрації, ДМС, житлово-експлуатаційними організаціями та іншими підприємствами, установами та організаціями, що забезпечували ведення картотек з питань реєстрації фізичних осіб, підтримуються в актуальному стані за карткою реєстрації особи та адресною карткою особи за відповідними формами згідно з додатками 4 та 5.
Відповідно до п. 1.6 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 р. №1077, у територіальному підрозділі ДМС картотеки складаються з відомостей про реєстрацію у формі картки реєстрації особи та адресної картки, а в адресно-довідковому підрозділі територіального органу ДМС - талона зняття з реєстрації місця проживання в Україні та відомостей про реєстрацію місця проживання особи.
Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 (далі – Постанова) до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, а й інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема: вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Відповідно до п. 2 вказаної Постанови, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка за відсутності спору розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди мають розглядати заяви про встановлення родинних відносин зі спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 р., тощо.
З вище наведеного, суд першої інстанції вірно встановлив, що зі змісту усіх наявних у справі письмових доказів, на які послалася позивач по справі, як окремо так у їх взаємному зв`язку та сукупності, а також з показань свідків по справі, факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 їх пов`язаністю спільним побутом, за адресою вказаної квартири, понад п`яти років, до відкриття спадщини - є не доведеним. Тому, вимога заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю та похідна від неї вимога про визнання черги у спадкуванні за законом не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав. 
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 02 лютого 2021 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дрішлюк