ПОСТАНОВА 
Іменем України

10 лютого 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 388/629/16-ц
провадження № 22-ц/4809/420/21 
 Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
       Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.
       за участі секретаря – Тимошенко Т.О.
учасники справи:
       позивач – ОСОБА_1 ,
       відповідач – ОСОБА_2 ,
       третя особа – Служба у справах дітей Долинської районної державної адміністрації Кіровоградської області,
       розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2016 року у складі судді Баранського Б. М. і
В С Т А Н О В И В:
       В травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила позбавити його батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , а також стягнути судові витрати.
       Позовна заява мотивована тим, що 08.03.1997 між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який був розірваний 05.11.2004.
       В період шлюбу у них народився син – ОСОБА_3 , який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні.
Після розірвання шлюбу, припинились фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та відтоді відповідач не спілкується з сином, не бере участі у його вихованні, проявляє байдужість і безтурботність до сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, психічний та духовний розвиток.
Станом на 22.01.2016 відповідач має борг по сплаті аліментів на утримання ОСОБА_3 , а згідно висновку органу опіки та піклування Долинської районної державної адміністрації Кіровоградської області є доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина.
Позивач вважає, що відповідач злісно ухиляється від виконання своїх обов`язків, а тому є підстави для позбавлення його батьківських прав.
Заочним рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2016 року позов задоволено.
Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551,20 грн понесених та документально підтверджених судових витрат.
Рішення суду мотивоване тим, що доведеним є той факт, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме ухиляється від виконання обов`язків щодо піклування про здоров`я дитини її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Об’єктивних причин, за яких ОСОБА_2 не виконував покладені на нього батьківські обов`язки, суд першої інстанції не встановив, тому дійшов висновку про те, що відповідач свідомо, умисно нехтував покладеними на нього батьківськими обов`язками та має бути позбавлений батьківських прав.
Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2020 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2016 року.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2016 року та ухвалити нове, яким залишити позовні вимоги без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи і не мав змоги надати докази, які спростовують суть позовних вимог, а його заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Відповідач зазначає, що після розірвання шлюбу позивач переїхала на постійне місце проживання до батьків та почала створювати першкоди у спілкуванні відповідача з сином.
Оскільки компромісу не було дослягнуто, відповідач був вимушений звернутися до органів опіки при відділі освіти Долинської райдержадміністарції, якою було винесено рішення, яким тимчасово на три місяці встановлено способи участі у вихованні сина відвідунання його один раз на тиждень в присутності матері.
Незважаючи на вказане рішення, позивач продовжувала створювати перешкоди в спілкуванні відповідача з сином, і ОСОБА_2 вдалося за три місяці лише один раз поспілкуватися з сином.
Подальші спроби вирішити питання участі в вихованні сина наштовхнулися на більший супротив та відверті погрози позивача.
Оцінивши реальність виконання погроз та враховуючи факт зупинки робіт на підприємстві де ОСОБА_2 працював, останній був вимушений відмовитися від спроб спілкування з сином і дочекатися моменту, коли син підросте і зможе надати власну оцінку діям батьків і в пошуках роботи переїхав на тимчасове місце проживання до міста Кривий Ріг.
Незважаючи на обставини, позивач не відкинула спроб тиску на ОСОБА_2 , створюючи все нові перешкоди спілкування з сином, та створювала умови для приятгнення його до кримінальної відповідальності шляхом унеможливлення сплати аліментів.
ОСОБА_1 неодноразово маніпулювала виконавчим листом з метою виникнення заборгованості по сплаті аліментів.
Зокрема, з грудня 2011 року по липень 2021 року, місце знаходження виконавчого листа було невідоме як для позивача так і для державної виконавчої служби.
Позивач також закрила батьківський рахунок, на який батько сплачував аліменти, в той же час поштовий переказ, надісланий за адресою батьків позивача, аліментів було повернено.
В кінці 2013 року до Інгулецького відділу державної виконавчої служби в місті Кривий Ріг надійшов та був направлений до бухгалтерії, за місцем працевлаштування відповідача, для стягнення аліментів ще один виконавчий лист про стягнення аліментів на іншу його дитину від іншого шлюбу.
Таким чином державній виконавчій службі було достовірно відомо про його місце роботи та проживання і не було жодних перешкод щодо стягнення з нього на користь сина – ОСОБА_3 аліментів.
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій вона просить відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги.
ОСОБА_1 та представник Служби у справах дітей Долинської районної державної адміністрації в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без їх участі, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що у позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 є дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5).
Висновком органу опіки та піклування Долинської районної державної адміністрації Кіровоградської області встановлено наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , оскільки не займається вихованням дитини, життям дитини, не спілкується з дитиною, має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 72247,15 грн.
Дитина, ОСОБА_3 з відповідачем ОСОБА_2 не проживає, перебуває на утриманні матері, позивачки у справі ОСОБА_1 .
Заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 станом на 22 січня 2016 року становить 72247,15 грн (а. с. 8).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKAv. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 122 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) передбачено, що  у разі, якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Аналогічні положення передбачені абз. 2 ч. 1 ст. 187 чинного ЦПК України, в якому зазначено, що якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.
Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) визначено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Аналогічні положення визначені частиною першою статті 280 чинного ЦПК України, згідно якої суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Заз зімстом положень статті 74 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) яка регулює порядок вручення судових повісток, судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик , судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. 
Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. 
Аналогічні положення закріплені в статті 128 чинного ЦПК України.
Ззгідно з пунктом першим частини першої статті 169 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.
Аналогічні положення закріплені в 1 ч. 2 ст. 223 чинного ЦПК України.  
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. 
Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду» (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц)».
Матеріалами справи підтверджується, що в травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав (а. с. 1-11).
Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 31 травня 2016 року у справі відкрито провадження, справу призначено до судового розгляду на 15 годину 00 хвилин 30 червня 2016 року (а. с. 15).
Поштовий конверт з поштовим вкладенням, а саме: з копією ухвали суду про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви (з судовою повісткою про виклик до суду) направлені відповідачу на зазначену у позовній заяві та даних Долинського РС УДМС України в Кіровоградській області (28500, Кіровоградська область, м. Долинська, вул. Соборності України (Леніна), 48/66).
У судове засідання, призначене на 30 червня 2016 року, відповідач не з`явився по невідомим суду причинам, повідомлення про вручення судової повістки до суду не повернулось, у зв`язку з чим відкладено судове засідання до 09 години 00 хвилин 03 серпня 2016 року (а. с. 18-19).
В наступне судове засідання ОСОБА_2 був викликаний через оголошення в газеті «Народне слово» (а. с. 23).
Судову повістку про виклик в наступне судове засідання було знову направлено відповідачу на зазначену у позовній заяві та даних Долинського РС УДМС України в Кіровоградській області (28500, Кіровоградська область, м. Долинська, вул. Соборності України (Леніна), 48/66) (а. с. 24).
Конверт з поштовим вкладенням, а саме з копією ухвали суду про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви (з судовою повісткою про виклик до суду) повернувся до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а. с. 26).
Конверт з поштовим вкладенням, а саме з судовою повісткою про виклик до суду на 09 годну 00 хвилин 03 серпня 2016 року повернувся до суду з відміткою «через незапит» (а. с. 27).
У судове засідання, призначене на 03 серпня 2016 року, ОСОБА_2 не з`явився (а. с. 34-36).
Відомості про належне повідомлення відповідча про судові засідання в матеріалах справи відсутні.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції на вимоги цивільного процесуального закону щодо належного повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи уваги не звернув, розглянув справу без належного повідомлення відповідача.
Враховуючи, що суду було відоме місце реєстрації відповідача, розміщення оголошення в газеті про виклик в судове засідання ОСОБА_2 не вважається, що він належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Оскільки суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 , не повідомленого належним чином про дату час і місце засідання суду, і останній обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, заочне рішення суду підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, з огляду на таке.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свідомо, умисно нехтував покладеними на нього батьківськими обов`язками та має бути позбавлений батьківських прав.
Проте повністю з такими висновками погодитись не можна з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). 
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (CASE OF HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, ЄСПЛ, 07 грудня 2006 року).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Аналогічні виснвоки містсться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19).
Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 08 березня 1997 року було зареєстровано шлюб, після чого позивач змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » (а. с. 5).
В період шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син – ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а. с. 5).
Копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 05 листопада 2004 року шлюб між сторонами був розірваний (а. с. 6).
За змістом копії рішення № 3/1 опікунської ради при відділі освіти Долинської райдержадміністрації від 11 березня 2005 року вирішено тимчасов на три місяці способом участі ОСОБА_2 у вихованні дитини та спілкуванні з сином визначити його зустрічі з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в присутності матері ОСОБА_1 один раз на тиждень (субота з 10:00 до 12:00, або з 16:00 до 18:00) (а. с. 172).
Згідно з копією висновку органу опіки та піклування Долинської районної державної адміністрації Кіровоградської області № 01-29/57/1 від 27.04.2016 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації, за наслідками заяви ОСОБА_1 , орган опіки та піклування вважає, що є доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7).
Відповідно до копії довідки-розрахунка згідно виконавчого листа № 2/630 від 26.05.2006, виданого Долинським районним судом Кіровоградської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів, станом на 22.01.2016 заборгованість становить 72 247 грн 15 коп (а. с. 8).
За змістом характеристики учня 8-Б класу НВК «Долинська гімназія – загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 3», вихованням ОСОБА_3 , розвитком його творчих здібностей займається тільки мама, яка систематично відвідує батьківські збори, бере участь у роботі батьківського комітету класу.
Батько ОСОБА_7 жодного разу у школу не з`являвся, на батьківських зборах присутнім не був та в індивідуальному порядку навчанням сина не цікавився (а. с. 28).
Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що наявність заборгованості по аліментам саме по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав, що також узгоджується з висноком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17).
Окрім того, у частині шостій статті 19 СК України встановлено, що суд може не погодитисяз висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Зокрема, висновок органу опіки і піклування Конотопської міської ради від № 01-29/57/1 від 27.04.2016, згідно з яким визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього сина, зроблений без участі відповідача та не містить обґрунтованих підстав позбавлення його батьківських прав.
Обставини, зазначені в характеристиці учня, наданої дикректором закладу, в якому навчався син позивача та відповідача, також не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина.
Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ураховуючи викладене і те, що установлені судом першої інстанції обставини справи не свідчать про винну поведінку відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, який проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд зробив помилковий висновок про наявність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1,3, 4 ч. 1ст.376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив 1 348 грн 43 коп, однак, оскільки позивачем при зверненні до суду за подання позовної заяви було сплачено 551 грн 20 коп судового збору, в порядку розподілу судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 606 грн 32 коп (551,20*150%) судового збору.
       Керуючись ст. ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Заочне рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) 826 (вісімсот двадцять шість) грн 80 коп судових витрат. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 18.02.2021.

Головуючий суддя                                                  С. І. Мурашко 
Судді                                                                  А. М. Головань
О. Л. Карпенко