УХВАЛА

09 лютого 2021 року 
м. Київ
Справа №  910/18272/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Мачульський Г. М.,
за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг"
на рішення  Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 (суддя Котков О. В.)  
і постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2020  (головуючий суддя Зубець Л. П., судді Алданова С. О., Мартюк А. І.)
у справі № 910/18272/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг"
до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Медвін-2011"
про визнання недійсним договору поруки
(у судовому засіданні взяли участь представники позивача - Васів Ю. М., відповідача - Макарова А. М.)

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          Товариство з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг" (Позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (Відповідач) про визнання недійсним договору поруки № 4М14289И/П від 17.11.2016.
2.          Позов обґрунтовано тим, що відповідач, як недобросовісна сторона правочину, навмисно з метою виконання трансформації (реструктуризації) кредитного портфеля останнього, ініційованої Національним Банком України, ввів в оману позивача про існування у АТ "КБ "Приватбанк" договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями боржників у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукав ТОВ "Імперія Холдінг" до укладання з АТ "КБ "Приватбанк" договору поруки № 4М14289И/П від 17.11.2016, відповідно до якого позивач поручився перед відповідачем за виконання ТОВ "Медвін-2011" своїх зобов`язань перед банком з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, визначені кредитними договорами.

Короткий зміст судових рішень
3.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.06.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2020 у справі №   910/18272/19, у задоволенні позову відмовлено.
4.          Судові рішення мотивовані тим, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність в даному випадку одночасно трьох складових: умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявності самого факту обману (ведення в оману позивача). Позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності умов, які є обов`язковими для визнання договору недійсним на підставі статті 230 ЦК України.
5.          Також суди дійшли висновку про те, що дії позивача щодо укладення кредитного договору та отримання за ним кредитних коштів, а згодом укладення спірного договору поруки та інших договорів поруки, про які зазначено позивачем у позовній заяві, за якими поручався перед Банком за виконання зобов`язань іншими суб`єктами господарювання, в межах наданих Банком позивачу кредитних коштів, послідовні, та такі з яких вбачається волевиявлення позивача на укладення таких договорів та вчинення за ними дій, а отже пред`явлення позову у цій справі про визнання вказаного правочину недійсним, суперечить його попередній поведінці (укладенню договору) і є недобросовісним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
6.          Позивач подав касаційну скаргу, в якій просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2020 у справі №   910/18272/19 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено)
7.          Підставою касаційного оскарження рішення і постанови скаржник зазначає пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України і посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо положень частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах стосовно визнання договору недійсним у випадку, якщо сторона правочину в тексті договору повідомила недостовірні відомості щодо наявності забезпечення договору, а також щодо питання застосування положень частини 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України стосовно зазначення у відзиві вказівки на незгоду відповідача із обставиною, на якій ґрунтуються позовні вимоги.

Позиція інших учасників справи
8.          Відповідач надав відзив на касаційну скаргу у якому не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані рішення і постанову залишити без змін.
9.          Інші учасники справи не надали відзивів на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
10.          17.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг" (позичальник) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (Банк) укладено кредитний договір № 4И16122Г (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого позивачу надано кредит у розмірі 4 200 000 000,00 грн для фінансування поточної господарської діяльності.
11.          17.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг", як поручителем, та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", як кредитором, було укладено ряд договорів поруки, в тому числі договір поруки № 4М14289И/П (далі - договір поруки).
12.          Відповідно до пункту 1 договору поруки його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Медвін-2011" (боржником) своїх зобов`язань за кредитними договорами № 4М 13210Д від 17.04.2013, № 4М 13467И від 31.07.2013, № 4М 13694И від 30.10.2013, № 4М 14038И від 23.01.2014, № 4М 15012И від 14.01.2015, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.
13.          Позивач сплатив на користь відповідача грошові кошти в розмірі 967   418   639,27 грн в рахунок виконання зобов`язань ТОВ "Медвін-2011" по кредитним договорам № 4М 13210Д від 17.04.2013, № 4М 13467И від 31.07.2013, № 4М 13694И від 30.10.2013, № 4М 14038И від 23.01.2014, № 4М 15012И від 14.01.2015 згідно договору поруки № 4М І4289И/П.
14.          Загальна сума з повернення кредитів та сплати відсотків за користування кредитами боржників, яка була погашена Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг" перед ПАТ КБ "Приватбанк" за договорами поруки становить 3 941 561 222,96 грн.
15.          Згідно пункту 8 договору поруки, до поручителя, що виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.
16.          Пунктом 10 договору поруки визначено, що кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитними договорами передати поручителю впродовж 5 (п`яти) робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.
17.          Після завершення процесу переоформлення боргів боржників перед банком, рішенням Національного банку України від 18.12.2016 № 498-р. ПАТ КБ "Приватбанк" визнано неплатоспроможним, у результаті чого, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 № 961 "Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи" ПАТ КБ "Приватбанк" перейшло у власність Держави, при цьому зобов`язання банку щодо передання ТОВ "Імперія Холдінг" документів, що посвідчували права на активи, якими були забезпечені зобов`язання попередніх боржників банком не виконані, документи товариству не передані.
18.          Протягом 2017 та 2018 років ТОВ "Імперія Холдінг" намагалося у судовому порядку отримати зазначені документи від Банку, проте як виявилося та встановлено судовим рішенням (справи № 910/20335/17, № 910/20334/17, № 910/20320/17, №   910/2505/18, № 910/3182/18) Банк і не був зобов`язаний передавати такі документи ТОВ "Імперія Холдінг", хоча саме отримання згаданих документів і було метою укладення кредитного договору № 4И16122Г від 17.11.2016 та договору поруки № 4М14289И/П від 17.11.2016.
19.          У зв`язку з тривалим невиконанням АТ КБ "Приватбанк" умов пунктів 8 та 10 оскаржуваного договору поруки, позивач вважає, що відповідач не мав на меті передати позивачу документи, що підтверджували наявність забезпечення зобов`язань боржника у вигляді цінних для позивача активів, а лише використовував інформацію про такі активи для спонукання ТОВ "Імперія Холдінг" укласти кредитний договір № 4И16122Г від 17.11.2016 та договір поруки № 4М14289И/П від 17.11.2016 з метою реалізації плану "трансформації" (на виконання вимог Національного Банку України), чим ввів позивача в оману, щодо істотних умов договору.
20.          За твердженням позивача зазначений договір поруки був укладений внаслідок обману останнього відповідачем, а саме при укладенні спірного договору позивач мав намір отримати прибуток у вигляді отримання права власності на активи, що забезпечували зобов`язання попереднього боржника за кредитними договорами. Натомість, прибутку (майна) не отримав, що на думку позивача свідчить про те, що його ввели в оману при укладенні договору поруки № 4М14289И/П від 17.11.2016, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність правових підстав для визнання його недійсним на підставі статті 230 Цивільного кодексу України.
21.          За висновками місцевого господарського суду, з якими погодився суд апеляційної інстанції, відповідно до протоколу № 16/11/2016 від 16.11.2016 загальних зборів учасників ТОВ «Імперія Холдінг», а саме по першому питанню порядку денного було вирішено укласти з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір на суму 4   200   000   000,00 грн.
22.          Жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за «старими» кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю банку.
23.          Тобто, кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності позивача.
24.          Відповідно до протоколу техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 14.11.2016 та заявки на отримання кредиту від 14.11.2016, що були надані ТОВ «Імперія Холдінг» на адресу банку, метою кредитування самим позивачем зазначено - фінансування поточної діяльності.
25.          При цьому, жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за первісними кредитами - вказані документи не містять, так само, як і не містять і посилань на договори поруки, який позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку.
26.          Наведені вище обставини знайшли своє відображення і в самому кредитному договорі № 4И16122Г від 17.11.2016, а саме в пункті А.2, де ціллю кредитування зазначено - фінансування поточної діяльності.
27.          Жоден пункт кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваного позивачем договору поруки та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.
28.          Таким чином, позивач помилково стверджує про мету укладення ним кредитного договору № 4И16122Г від 17.11.2016 року, вважаючи його наслідком необхідність укладення договору поруки, в той час як всі докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують зворотне - отримання кредиту позивачем відбулося для фінансування його поточної діяльності, а укладення договору поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку статті 627 Цивільного кодексу України.
29.          Відтак, твердження позивача про те, що укладення кредитного договору та договору поруки було направлено на отримання прибутку не відповідають дійсності та спростовується встановленими обставинами справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
30.          Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
31.          Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1.          якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2.          якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3.          якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4.          якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
32.          Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі скаржник зазначає пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України і таке обґрунтування полягає у відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 7 цієї ухвали).
33.          Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/18272/19 з огляду на таке.
34.          Згідно із частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
35.          Підставою для визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
36.          У частинах першій - третій, п`ятій та шостій статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
37.          Водночас за змістом частини першої статті 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
38.          Згідно з частиною першою статті 229 Цивільного кодексу України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
39.          Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
40.          Як вбачається з оскаржуваних рішень, суди попередніх інстанцій під час вирішення цього спору дослідили обставини справи та наявні у ній докази, надали оцінку доводам та аргументам обох сторін, урахували наведені положення законодавства та визнали недоведеним позивачем обставини, які б свідчили про введення його в оману відповідачем, сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, тому дійшли висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору поруки на підставі статті 230 Цивільного кодексу України.
41.          З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини (пункти 21-28 цієї ухвали), суди дійшли висновку, що кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності позивача. Водночас суди не встановили пов`язаності обставин кредитування позивача з погашенням позивачем (поручителем за договором поруки) за рахунок отриманих як кредит коштів, кредитної заборгованості попередніх боржників.            
42.          Відхиляючи доводи позивача про те, що укладення ним оспорюваного договору мало на меті отримання прибутку від реалізації або набуття права власності на активи, передані попередніми боржниками у забезпечення виконання ними зобов`язань перед відповідачем, а невиконання відповідачем свого зобов`язання з передачі підтверджуючих документів щодо активів боржника є доказом введення позивача в оману, суди зазначили, що відсутність наміру виконувати умови договору однією стороною не свідчить про введення нею в оману іншу сторону договору при його укладенні.
43.          Таким чином, під час вирішення цього спору суди попередніх інстанцій визнали недоведеним позивачем факт навмисного введення відповідачем в оману позивача щодо природи та предмета спірного правочину, його прав та обов`язків, натомість введення в оману щодо мотивів правочину не є підставою для визнання його недійсним на підставі статті 230 Цивільного кодексу України.
44.          Як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, застосування судами положень частини першої статті 230 Цивільного кодексу України відбулося з таким розумінням цієї норми: "Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю".
45.          Згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).
46.          Так, Велика Палата Верховного Суду виходить із того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі №    910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16).
47.          Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).
48.          Під час касаційного провадження у цій справі було з`ясовано, що Верховний Суд у касаційному порядку переглядав справу № 910/18604/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Прем`єр Бізнес Брук" до АТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору від 25.10.2016 №   4П16098Г.  Звертаючись із позовом про визнання недійсним кредитного договору від 25.10.2016 № 4П16098Г, Товариство з обмеженою відповідальністю "Прем`єр Бізнес Брук" стверджувало, що дії із отримання кредитних коштів за кредитним договором від 25.10.2016 № 4П16098Г були спрямовані на залучення таких коштів для погашення зобов`язань боржників банку в рамках реалізації плану трансформації кредитного портфеля банку, ініційованого Національним банком України. Однак зобов`язання банку щодо передання позивачу документів, які посвідчували права на активи, якими були забезпечені зобов`язання боржників у забезпечених порукою зобов`язаннях, не були виконані, тож з огляду на тривале невиконанням банком умов пунктів 8, 10 договорів поруки, позивач вважав, що банк не мав на меті передати позивачу документи, які підтверджували наявність забезпечення зобов`язань боржників у вигляді цінних для товариства активів, а лише використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача укласти кредитний договір та договори поруки з метою реалізації плану трансформації, чим ввів позивача в оману щодо істотних умов кредитного договору. Суттєвою передумовою укладання договорів поруки було надання йому відомостей щодо багатократного забезпечення виконання боржниками своїх зобов`язань. При цьому обов`язковою умовою, на якій наполягало ТОВ "Прем`єр Бізнес Брук", було набуття ним прав на активи, що забезпечували зобов`язання попередніх боржників перед банком.
49.          Під час розгляду справи № 910/18604/19 суди установили, що за змістом спірного кредитного договору від 25.10.2016 № 4П16098Г його укладено для фінансування поточної господарської діяльності позивача; доказів укладення цього договору з метою залучення коштів для погашення заборгованості інших юридичних осіб, що є боржниками відповідача, та на виконання плану реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля відповідача, на чому наполягав позивач, матеріали справи не містять. Також суди врахували ту обставину, що 18.10.2016 загальні збори учасників позивача погодили укладення з банком кредитного договору. При цьому жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого як забезпечення за кредитами, укладеними з іншими боржниками, у зазначеному протоколі не міститься, так само як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфеля банку. Отже, кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності позивача. Кредитний договір підписаний сторонами без будь-яких зауважень, що свідчить про погодження ними всіх умов, які містяться в такому договорі. Жоден пункт кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваних позивачем договорів поруки та щодо інших обставин, які позивач використовує як обґрунтування свого позову.
50.          Враховуючи встановлені обставини та застосовуючи до них положення статті 230 Цивільного кодексу України, суди у справі № 910/18604/19 відмовили у задоволенні позовних вимог. Судові рішення у справі № 910/18604/19 залишено без змін постановою Верховного Суду від 29.10.2020.
51.          Зважаючи на викладене та беручи до уваги предмет, підстави позову, нормативно-правове регулювання та обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права у справі № 910/18272/19, що розглядається Верховним Судом, та у справі № 910/18604/19, колегія суддів зазначає, що  правовідносини в обох цих справах є подібними.
52.          Переглядаючи судові рішення у справі № 910/18604/19 у касаційному порядку, зокрема, в частині дотримання судами попередніх інстанцій положень статті 230 Цивільного кодексу України, Верховний Суд наголосив, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.
53.          До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, в постановах від 02.12.2020 у справі № 910/18056/19, від 09.12.2020 у справі № 910/18264/19.
54.          Стосовно доводів скаржника про відсутність висновку Верховного Суду про застосування положень частини четвертої статті 165 Господарського процесуального кодексу України стосовно зазначення у відзиві вказівки на незгоду відповідача із обставиною, на якій ґрунтуються позовні вимоги, колегія суддів зазначає таке.
55.          Відповідно до частини четвертої статті 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
56.          Так, у касаційній скарзі скаржник посилається на те, що оскільки відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з основною обставиною, на якій ґрунтується позов (відсутність забезпечення кредитних договорів), то відповідач не може заперечувати відсутності такої обставини та визнає її, а тому слід дійти висновку, що такі договори не укладалися.
57.          Верховний Суд зазначає, що як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень та свідчать матеріали справи, відповідач АТ КБ "ПриватБанк" у відзиві на позовну заяву з посиланням на відповідні докази та норми права заперечував проти обставин, якими позивач обґрунтував підстави позову, а тому зазначені доводи скаржника не відповідають дійсності, та відповідно суд не бере до уваги.
58.          Аналогічний висновок щодо застосування частини четвертої статті 165 ГПК України міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.12.2020 у справі №   910/18294/19 та від 12.01.2021 у справі № 910/69/20, також (як і судові рішення, зазначені у пунктах 53 і 54 цієї постанови) ухвалених у подібних правовідносинах   /   справах.
59.          Наведене свідчить про наявність висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених у касаційній скарзі положень статті 230 ЦК України і статті 165 ГПК України у подібних правовідносинах і здійснене апеляційним господарським судом у цій справі правозастосування повністю відповідає такому висновку. 
60.          З огляду на викладене, касаційне провадження у справі № 910/18272/19 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг" рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2020 у справі, відкрите на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, підлягає закриттю. Суд звертається до свого висновку, викладеного в ухвалі від 12.01.2021 у справі № 910/18236/19.
Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2020 у справі № 910/18272/19.
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                О. В. Случ 

Судді                                                                                          Н. О. Волковицька

                                                                                          Г. М. Мачульський