УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 676/724/19
Провадження № 22-ц/4820/245/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 лютого 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2020 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог і процесуальні дії суду першої інстанції

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі – ПАТ «СК «ВУСО») про відшкодування шкоди.
ОСОБА_1 зазначив, що 4 березня 2018 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «КІА Sorento» реєстраційний номер НОМЕР_1 по автодорозі Кам`янець-Подільський – Стара Ушиця, в с. Кульчіївці Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, не дотримався п.п. 14.2(б), 14.6(а) Правил дорожнього руху та скоїв дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого було пошкоджено його автомобіль «Volkswagen» реєстраційний номер НОМЕР_2 . Постановою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2018 року закрито провадження у справі відносно позивача за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, у свою чергу, протокол про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення не складався. На відновлювальний ремонт автомобіля «Volkswagen» реєстраційний номер НОМЕР_2 позивач витратив 14 905 грн, однак ОСОБА_2 , з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода, відмовився добровільно відшкодувати ці збитки. Цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля «КІА Sorento» реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована ПАТ «СК «ВУСО», яке також відмовило позивачеві у виплаті страхового відшкодування. В результаті пошкодження транспортного засобу та відмови у відшкодуванні збитків позивачеві завдано душевних страждань, оскільки він терпів певні незручності та вживав додаткових зусиль для організації свого життя.
За таких обставин ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ПАТ «СК «ВУСО» на свою користь 14 905 грн майнової шкоди та 20 000 грн моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2020 року в позові відмовлено.
Суд виходив з того, що вина ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді не доведена, внаслідок чого підстави для стягнення з відповідачів майнової та моральної шкоди відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2 , який застрахував свою цивільно-правову відповідальність у ПАТ «СК «ВУСО», тому відповідачі зобов`язані відшкодувати ОСОБА_1 завдані збитки. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував норми чинного законодавства, не врахував преюдиційні обставини, встановлені судовими рішеннями, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ПАТ «СК «ВУСО» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.
ОСОБА_2  не висловив своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, не застосував закон (статті 15, 16, 386, 396 ЦК України; статтю 380 МК України; статті 1, 22, 33, 34, 37 Закону України від 1 липня 2004 року №1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон №1961-ІV), та не дотримався приписів статей 4, 81 ЦПК України.
У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення підлягає зміні.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Автомобіль «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_2 (реєстрація Республіки Болгарія) належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ДП Эколд» (далі – ТОВ «ДП Эколд»).
ОСОБА_2 є володільцем автомобіля «КІА Sorento» реєстраційний номер НОМЕР_1 .
26 вересня 2017 року ПАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_2 уклали договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АМ/1850992), за умовами якого ПАТ «СК «ВУСО» застрахувало відповідальність володільця автомобіля «КІА Sorento» реєстраційний номер НОМЕР_1 на випадок заподіяння ним шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди за участю даного транспортного засобу на строк з 27 вересня 2017 року до 26 вересня 2018 року включно. Цим договором визначено ліміти відповідальності страховика на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, – 200 000 грн; за шкоду, заподіяну майну, – 100 000 грн (франшиза – 1 000 грн).
4 березня 2018 року близько 15 години  ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «КІА Sorento» реєстраційний номер НОМЕР_1 по автодорозі Кам`янець-Подільський – Стара Ушиця, в с. Кульчіївці Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, на порушення п.п. 14.2(б), 14.6 (а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, перед початком обгону не переконався в тому, що водій транспортного засобу, який рухається попереду по тій саме смузі, не подав сигнал про намір повороту ліворуч, здійснив обгін на перехресті та допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_2 (реєстрація Республіки Болгарія), який під керуванням ОСОБА_1 повертав ліворуч з головної на другорядну дорогу.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди вказані автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2018 року закрито провадження у справі про вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.
Протягом травня-червня 2018 року ОСОБА_1 відремонтував автомобіль «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_2 (Республіка Болгарія).
5 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «СК «ВУСО» з заявою про страхове відшкодування.
Листом №9851/844855 від 6 грудня 2018 року ПАТ «СК «ВУСО» відмовило ОСОБА_1 у здійсненні страхового відшкодування на підставі пп. 37.1.3 п. 37.1 ст. 37 Закон №1961-ІV, оскільки страховик не був повідомлений про дорожньо-транспортну пригоду, пошкоджений автомобіль не був збережений та оглянутий представником страховика у такому стані, в якому він знаходився після дорожньо-транспортної пригоди, цей автомобіль самостійно відновлено потерпілим, у зв`язку з чим неможливо встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання і розмір матеріального збитку.

а) щодо підстав відповідальності за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки

Застосовані норми права

Частиною 1 статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
За змістом ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
В силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Стаття 1187 ЦК України відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, пов`язану з використанням транспортних засобів.
Із положень п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України слідує, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим (ч. 1 ст. 1190 ЦК України).
Як передбачено ч. 1 ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Закон №1961-ІV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
За змістом ст. 3 Закону №1961-ІV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно зі ст. 6 Закону №1961-ІV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до п. 12.1 ст. 12 Закону №1961-ІV розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.
Пунктом 22.1 статті 22 Закону №1961-ІV визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, – це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу (ст. 28 Закону № 1961-ІV).
Згідно з ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків, а на правопорушника покладається обов`язок відшкодувати ці збитки.
В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди.
Солідарний обов`язок відшкодувати шкоду може бути покладено лише на осіб, які спільно завдали неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями (бездіяльністю) або діями (бездіяльністю) з єдністю наміру.
За загальним правилом шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини.
Суб`єктом відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
З метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників особи, діяльність яких пов`язана з використанням транспортних засобів, зобов`язані застрахувати свою цивільно-правову відповідальність перед іншими особами на випадок завдання шкоди.
Якщо деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик повинен виплатити потерпілому страхове відшкодування в порядку, передбаченому Законом №1961-ІV.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом №1961-ІV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Оскільки норми Закону №1961-ІV не визначають обов`язок страховика відшкодувати потерпілому моральну шкоду, заподіяну в результаті пошкодження чи знищення майна, то в такому випадку моральна шкода відшкодовується особою, яка спричинила цю шкоду.
З матеріалів справи про адміністративне правопорушення №676/1592/18 слідує, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2 , який порушив правила обгону, передбачені п.п. 14.2(б), 14.6 (а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. Порушення ОСОБА_2 указаних правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, тому останній має відповідати за спричинені збитки.
Те, що уповноважений орган внутрішніх справ не склав протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , у зв`язку з чим останній не був притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, не спростовує зазначений висновок суду апеляційної інстанції.
Суд першої інстанції не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про те, що вина ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді не доведена.
Оскільки цивільна-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПАТ «СК «ВУСО», то за певних умов це товариство зобов`язане було відшкодувати потерпілому майнову шкоду, спричинену пошкодженням транспортного засобу, в межах ліміту відповідальності страховика. Водночас розмір страхового відшкодування мав бути зменшений на суму франшизи.
При цьому  ОСОБА_2 і ПАТ «СК «ВУСО» не можуть нести солідарну відповідальність перед потерпілим, тому що шкоди завдано не за їх єдиним умислом і спільними діями.

б) щодо відповідальності страховика

Застосовані норми права

Пунктом 2.1 статті 2 Закону №1961-ІV встановлено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону №1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
За змістом пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону №1961-ІV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
В силу п. 33.3 ст. 33 Закону №1961-ІV водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).  Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна.
Згідно зі ст. 34 Закону №1961-ІV страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.
Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).
Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.
Як передбачено пп. 37.1.3 п. 37.1 ст. 37 Закону №1961-ІV, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.
Законом №1961-ІV визначено обов`язок особи (водія та власника транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; власника пошкодженого майна) письмово повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди та протягом 10 робочих днів з дня такого повідомлення зберігати пошкоджене майно у стані, в якому воно знаходиться після дорожньо-транспортної пригоди, для того, щоб його міг оглянути представник страховика (аварійний комісар або експерт). Це надає можливість страховику перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами, визначити розмір страхового відшкодування та запобігти необґрунтованій виплаті.
Зібрані докази свідчать про те, що на час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПАТ «СК «ВУСО» (поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/1850992 від 26 вересня 2017 року).
Натомість, ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 письмово не повідомили ПАТ «СК «ВУСО» про те, що 4 березня 2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода. Протягом травня-червня 2018 року ОСОБА_1 самостійно відремонтував пошкоджений автомобіль, після чого лише 5 жовтня 2018 року – звернувся до ПАТ «СК «ВУСО» з заявою про страхове відшкодування.
На думку суду апеляційної інстанції, невиконання ОСОБА_1 обов`язку повідомити страховика про дорожньо-транспортну пригоду та пред`явити пошкоджений автомобіль для огляду представнику страховика (аварійному комісару, експерту) призвело до неможливості ПАТ «СК «ВУСО» встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини й обставини її настання та розмір заподіяної шкоди.
За таких обставин ПАТ «СК «ВУСО» правомірно відмовило ОСОБА_1 у здійсненні страхового відшкодування.

в) щодо розміру майнової шкоди

Застосовані норми права

Відповідно до ст. 1192 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
В силу ст. 29 Закону №1961-ІV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За змістом указаних норм права у разі пошкодження транспортного засобу під час дорожньо-транспортної пригоди потерпілому відшкодовуються витрати, пов`язані з його відновлювальним ремонтом з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
При цьому відшкодуванню підлягають лише ті витрати потерпілого, які пов`язані з відновлювальним ремонтом автомобіля від наслідків дорожньо-транспортної пригоди.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
Матеріали справи не містять достатніх та об`єктивних доказів про вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_2 (реєстрація Республіки Болгарія) за наслідками дорожньо-транспортної пригоди.
Акт виконаних робіт на надання послуг по поточному ремонту та технічному обслуговуванню автомобіля від 14 червня 2018 року (т. 1 а.с. 12) не вказує на те, що був проведений відновлювальний ремонт саме автомобіля «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_2 (реєстрація Республіки Болгарія).
До того ж, ОСОБА_1 не надав суду розрахункові документи, передбачені Законом України від 6 липня 1995 року №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (касовий чек, товарний чек, розрахункову квитанцію тощо), які б достовірно підтвердили понесення ним витрат на відновлювальний ремонт автомобіля.

г) щодо права позивача на відшкодування шкоди

Застосовані норми права

Відповідно до ст. 386 ЦК України (глава 29 ЦК України) держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.  Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.  Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Статтею 395 ЦК України визначено види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння та користування (сервітут).
За змістом ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
В силу ч.ч. 3, 4, 5, 7 ст. 380 МК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.  Строки, передбачені абзацами першим та другим цієї частини, можуть бути продовжені органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів.
Тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.
Тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування повинні бути вивезені за межі митної території України з дотриманням строків, установлених відповідно до вимог цього Кодексу, або поміщені у митні режими відмови на користь держави, знищення або руйнування чи можуть бути оформлені для вільного обігу на митній території України за умови сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.
Порядок державної реєстрації транспортних засобів особистого користування, тимчасово ввезених на митну територію України громадянами, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно п. 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі – власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).
Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.
Транспортні засоби, тимчасово ввезені на митну територію України для особистого користування більш як на 30 діб, підлягають державній реєстрації в сервісних центрах МВС на строк, визначений відповідним митним органом. Тимчасово ввезені транспортні засоби не можуть бути розкомплектовані на запасні частини, передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.
Із положень п. 1.6 статті 1 Закону №1961-ІV слідує, що власники транспортних засобів – юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Як передбачено п. 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.  Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Способи захисту цивільних прав та інтересів установлені ст. 16 ЦК України.
В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що речове право на чуже майно, як і право власності, є абсолютним правом.
Речові права на чуже майно мають бути захищені від будь-яких правопорушень з боку третіх осіб, у тому числі і від власника. Якщо порушення речового права на чуже майно завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то така особа може звернутися за захистом належних їй прав у встановленому законом порядку.
Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.
Право на звернення до суду гарантується законом і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється, водночас порушене право має бути захищене у спосіб, який установлений законом.
Чинним законодавством встановлено спеціальний порядок щодо ввезення резидентами на територію України транспортних засобів для власних потреб. Такі транспортні засоби можуть використовуватися на території України після їх митного оформлення та державної реєстрації в установленому порядку, а також за умови перебування їх під митним контролем протягом визначеного митним органом строку.
Лише за названих умов володіння та користування такими транспортними засобами є правомірними, а порушене речове право їх володільців і користувачів підлягає захисту.
Трудовий договір №16/12, укладений 16 грудня 2017 року між ТОВ «ДП Эколд» і ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 97), а також довіреність (без дати), якою ТОВ «ДП Эколд» уповноважило ОСОБА_1 управляти автомобілем «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_2 (реєстрація Республіки Болгарія) (т. 2 а.с. 98), достовірно не підтверджують правомірність перебування цього автомобіля на митній території України.
Отже, ОСОБА_1 не довів, що на час дорожньо-транспортної пригоди він був законним володільцем і правомірним користувачем автомобіля «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_2 (реєстрація Республіки Болгарія), у зв`язку з чим має право на відшкодування майнової та морально шкоди, завданої внаслідок пошкодження цього автомобіля.
З огляду на викладене, позов ОСОБА_1 є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

3.        Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Суд першої інстанції при розгляді справи не звернув уваги на вказані обставини та не дотримався норм матеріального і процесуального закону, хоча зробив правильні висновки по суті вирішеного спору.
У зв`язку з цим, рішення суду слід змінити.

Щодо судових витрат

Оскільки в позові ОСОБА_1 відмовлено, то в силу ст. 141 ЦПК України понесені ним судові витрати зі сплати судового збору не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       А.В. Купельський

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Шклярук В.М.                
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 34