Номер провадження: 22-ц/813/1617/21 
Номер справи місцевого суду: 1519/2-625/11
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.02.2021 року                                                                 м. Одеса
                 
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

                   головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                        суддів: Громіка Р.Д., Дрішлюка І.А.,
                            при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
             у судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1   на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2017 року за заявою ОСОБА_2 про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення грошової суми,-
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на її користь грошової суми у розмірі 6 510 950 грн. та судового збору у розмірі 760 грн..
Заява мотивована тим, що 14 червня 2012 року Малиновським районним судом  м. Одеси було ухвалено рішення по справі №1519/2-625/11 за позовом  ОСОБА_2   до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яким позовні вимоги  ОСОБА_2 про стягнення  грошової суми були задоволені в повному обсязі. 11 вересня 2012 року  ОСОБА_2 отримала виконавчі листи від 02 серпня 2012 року, які були подані для примусового виконання до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області. 27 грудня 2012 року ОСОБА_2 було отримано постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві та оригінал виконавчого листа щодо ОСОБА_3 на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» з правом повторного пред`явлення виконавчого документу для виконання в строк до 27 грудня 2013 року, при цьому жодних документів стосовно виконання виконавчого листа №1519/2-625/11 від 02 серпня 2012 року на ОСОБА_1 ОСОБА_2 не отримувала та вважала, що вказаний виконавчий документ знаходиться на виконанні та виконавче провадження за яким триває.
ОСОБА_2 вказувала, що 11 лютого 2013 року повторно пред`явила виконавчий лист щодо ОСОБА_3 до виконання, а 30 грудня 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа ОСОБА_2 на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», про що стягувачу стало відомо лише у вересні 2016 року, після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Також, у вересні 2016 року ОСОБА_2 стало відомо, що матеріалів виконавчого провадження щодо ОСОБА_1 не має, оскільки провадження за 2012 рік знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання.
ОСОБА_2 просила поновити пропущений з поважних причин строк пред`явлення виконавчих листів, виданих у справі №1519/2-625/11 від 02 серпня 2012 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3  грошової суми  у розмірі 6 510 950 грн. і судового збору у розмірі 760,00 грн. та видати дублікати вказаних виконавчих листів.
Представник заявника  ОСОБА_2 – ОСОБА_4 , діюча на підставі довіреності від 22 серпня 2016 року, у судовому засіданні заяву підтримала, просила суд її задовольнити (т. 3, а.с. 195).
В судове засідання боржники ОСОБА_1 та ОСОБА_3  не з`явилися, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлялися належним чином (т. 4, а.с. 67, 69).
Представник боржника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 , діючий на підставі довіреності від 20 грудня 2016 року надав до суду письмові заперечення проти заяви, у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду заяви повідомлявся належним чином (т. 3, а.с. 212, 231-233, т. 4, а.с. 67).
Представник Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, діюча на підставі довіреності від 16 січня 2017 року, у судовому засіданні залишила розгляд заяви на розсуд суду (т. 4, а.с. 70).
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2017 року заяву ОСОБА_2 про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання задоволено.
Суд поновив  ОСОБА_2 строк для пред`явлення до виконання виконавчих листів №1519/2-625/11 відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2012 року у цивільній справі №1519/2-625/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення грошової суми та видав  ОСОБА_2 дублікати виконавчих листів за №1519/2-625/11 відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення грошової суми.
Боржник  ОСОБА_1 оскаржила ухвалу Малиновського районного суду  м. Одеси від 12 вересня 2017 року в апеляційному порядку, у якій просила ухвалу  суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу про залишення заяви  стягувача про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання без задоволення, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2017 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання відмовлено.
Стягувач ОСОБА_2 оскаржила постанову апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року в касаційному порядку.
Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №1519/2-625/11 (провадження №61-45504св18) касаційну скаргу  ОСОБА_2  задоволено частково. Постанову апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2  про видачу дублікатів виконавчих листів скасовано та передано справу №1519/2-625/11 в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2  про видачу дублікатів виконавчих листів на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Боржникам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 судові повістки надсилались на адресу, що наявна у матеріалах справи, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній». 
Згідно зі ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
18 січня 2021 року від адвоката Дьогтєва С.Г., що діє в інтересах ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим  розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 03 лютого 2021 року.
 Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі боржника ОСОБА_1 , відзиві на апеляційну скаргу боржника ОСОБА_2 та її представника за доручення Паляничко Діани Геннадіївни, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга боржника ОСОБА_1  задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно до частини 1 статті 370 ЦПК України, в редакції, що була чинної на час проведення виконавчих дій, замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати його дублікат.
Судом першої інстанції встановлено, що за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2012 року по цивільній справі №1519/2-625/11 з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 було стягнуто солідарно грошову суму в розмірі 651 095,00грн., та судовий збір у рівних частках в сумі 760,00 грн. (т. 3, а.с. 158-160).
11 вересня 2012 року ОСОБА_2  отримала виконавчі листи по даній справі від 02 серпня 2012 року (т. 3, а.с. 166, 185, 186).
27 грудня 2012 року ОСОБА_2 було отримано постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві та оригінал виконавчого листа щодо ОСОБА_3 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», з правом повторного пред`явлення виконавчого документу для виконання в строк до 27 грудня 2013 року (т. 3, а.с. 189).
11 лютого 2013 року позивачка повторно пред`явила виконавчий лист щодо ОСОБА_3 до виконання (т. 3, а.с. 190).
30 грудня 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа ОСОБА_2 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», про що стягувачу стало відомо лише у вересні 2016 року, після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження (т. 3, а.с. 187, 188, 191)
Також, у вересні 2016 року, ОСОБА_2 стало відомо, що матеріалів виконавчого провадження щодо ОСОБА_1 не має, оскільки провадження за 2012 рік знищені, у зв`язку із закінченням строків зберігання (т. 3, а.с. 192, 193-194).
Зазначене рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня  2012 року по цивільній справі №1519/2-625/11 набрало чинності, однак станом на сьогоднішній день не виконано. 
Як вбачається із заяви ОСОБА_2 про видачу дубліката виконавчого листа  та доданих до неї документів, оригінали виконавчих листів за рішенням суду від 14 червня 2012 року по цивільній справі №1519/2-625/11 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення грошової суми були втрачені при пересилці до позивача, оскільки з 2012 року знаходились на примусовому виконанні у виконавчій службі (т. 4,  а.с.71-72, 73-74).
При цьому, виконавчий лист стосовно ОСОБА_3 надійшов до державної виконавчої служби ще 17 жовтня 2012 року, а 27 грудня 2012 року виконавчий лист  був повернений стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».
07 лютого 2013 року позивачка звернулась до державної виконавчої служби повторно, проте 27 грудня 2012 року виконавчий лист був повернений стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47  Закону України «Про виконавче провадження» (т. 4, а.с. 72).
Задовольняючи заяву про видачу дублікатів виконавчих листів, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять доказів отримання зазначених виконавчих листів позивачкою чи її представником, отже вони вважаються такими, що втрачені, що є підставою для задоволення заяви  ОСОБА_2 про видачу дублікатів виконавчих листів по цивільній справі за №1519/2-625/11.
Посилання боржника ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, ще ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки судом не враховано, що відомостей про знищення виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 , матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту звернення ОСОБА_2 до державної виконавчої служби для примусового виконання виконавчого листа за №1519/2-625/11 від 02 серпня 2012 року по боржнику ОСОБА_1 .. Вперше ОСОБА_2 поцікавилась про хід виконавчого провадження у вересні 2016 року шляхом відповідного звернення  до державної виконавчої служби, будь-яких поважних причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання суду не представлено, не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частиною 1 статті 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Так, переглядаючи в касаційному порядку постанову апеляційного суду Одеської  області від 11 вересня 2018 року, Верховний Суд у своєї постанови від 12 лютого 2020 року у справі №1519/2-625/11 (провадження №6-145504св18) дійшов такого висновку: «тлумачення частини першої статті 370 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення  ОСОБА_2  із заявою) свідчить, що підставою для видачі судом дублікату виконавчого листа є його втрата.
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, – а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, – і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації,  що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого  будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, №18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року в справі №2-1053/10 (провадження №61-18169св18) зроблено висновок, що «при вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, викрадено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист». ….
«При відмові в задоволенні заяви   ОСОБА_2  про видачу дублікату виконавчого листа щодо боржника  ОСОБА_1 апеляційний суд вважав, що матеріали справи   не містять доказів на підтвердження факту звернення ОСОБА_2 до державної виконавчої служби для примусового виконання виконавчого листа за №1519/2-625/11 від 02 серпня 2012 року по боржнику ОСОБА_1 .. Проте апеляційний суд не звернув уваги на те, що підставою для видачі судом дублікату виконавчого листа є його втрата і при вирішенні заяви стягувача про видачу дублікату виконавчого листа слід з`ясовувати саме чи втрачено оригінал виконавчого листа щодо боржника ОСОБА_1 ..
При відмові в задоволенні заяви  ОСОБА_2  про видачу дублікату виконавчого листа щодо боржника  ОСОБА_6 апеляційний суд вважав, що виконавчий лист стосовно боржника ОСОБА_6 повторно був пред`явлений 11 лютого 2013 року і вперше ОСОБА_2 поцікавилась про хід виконавчого провадження у вересні 2016 року шляхом відповідного звернення до державної виконавчої служби. Втім апеляційний суд не звернув уваги на те, що підставою для видачі судом дублікату виконавчого листа є його втрата і при вирішенні заяви стягувача про видачу дублікату виконавчого листа слід з`ясовувати саме чи втрачено оригінал виконавчого листа  щодо боржника  ОСОБА_6 »
При новому розгляді справи в апеляційному порядку з урахуванням вказаних вище вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції від 12 лютого 2020 року,  колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).
Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства – обов`язковість рішень суду.
Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 
Згідно із положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи  на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року №2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій  суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України  від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).
У пункті 1 постанови №6 Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.  
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за  її межами. 
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (далі – Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).
Статтями 368, 369 ЦПК України, що був чинний на вирішення спору, передбачено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, видається один виконавчий лист, а у разі, якщо виконавчий лист було видано помилково, суд визнає його таким, що не підлягає виконанню.
Пунктом 2 частини 1 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 04 листопада 2010 року №2677-VI, що набрав чинності з 08 березня 2011 року, в редакції чинної на час надання виконавчого листа, передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: інші виконавчі документи - протягом  року,  якщо  інше  не передбачено законом. 
У пункті 1 частини 2 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що  строки,   зазначені   у   частині   першій   цієї  статті, встановлюються для: виконання судових рішень – з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку,  встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення,  а в разі якщо  судове рішення  підлягає  негайному  виконанню,  – з наступного дня після його постановлення. 
Статтею 23 вказаного Закону визначено, що строки пред`явлення  виконавчого  документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після   переривання  строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється.  Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 24 вказаного Закону, державний виконавець відмовляє у прийнятті до  провадження виконавчого документа, строк пред`явлення   для  примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову. 
Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до  виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення   до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.  Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом. 
Згідно із положеннями частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Отже, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно  не може бути позбавлена права на виконання рішення суду, що є складовою частиною здійснення правосуддя, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
На теперішній час заборгованість ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перед стягувачем  ОСОБА_2  не погашена, отже виконавчі документи підлягають подальшому примусовому виконанню.
Обґрунтовуючи заяву про видачу дублікатів виконавчих листів ОСОБА_2 стверджувала, що виконавчі листи за №1519/2-625/11, видані Малиновським районним судом м. Одеси 02 вересня 2012 року на примусове виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2012 року у цивільній справі за позовом   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення грошової суми втрачені з вини виконавчої служби, про що їй стало відомо у вересні 2016 року.
Суд першої інстанції навів в ухвалі переконливі мотиви прийняття до уваги викладених заявником доводів про необхідність видачі дублікатів виконавчих листів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 13 березня 2019 року у справі №2-6725/10 (провадження №61-61-42795св18 виходив з того, що, «аналізуючи зміст пунктом 17.4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, єдиною підставою для видачі судом дублікату виконавчого листа є його втрата. Дублікатом називається документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта. Від останнього його відрізняє спеціальна позначка «Дублікат». При розгляді питання про видачу дубліката перевіряється чи не виконано рішення, чи не втратило воно законної сили. Змінювати в дублікаті виконавчого документа учасників справи, загальну суму стягнення, навіть у разі часткового виконання рішення суду, не можна, це враховується під час подальшого виконавчого провадження».
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.
Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати  права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявником ОСОБА_2 доведено належним чином, що виконавчі листи за №1519/2-625/11, видані Малиновським районним судом м. Одеси 02 вересня 2012 року на примусове виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення грошової суми втрачені з вини виконавчої служби, про що стягувачу стало відомо у вересні 2016 року.
Отже,  суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення заяви про видачу дублікатів виконавчих листів. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від  28  жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив,   що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Отже, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції й постановлення нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_7 про видачу дублікатів виконавчих листі немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення,  увалу Малиновського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2017 року залишити без змін. 
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 03 лютого 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк 

Р.Д. Громік