22-ц/804/673/21 
                                                                                223/835/20 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ                                       
     „16”  лютого 2021 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 223/835/20
Номер провадження 22-ц/804/673/21 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи :  
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 18 грудня 2020 року головуючого судді  Луньової О.Г. зі складанням повного тексту судового рішення 18 грудня 2020 року по цивільній справі про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» ( далі – ДП Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» ) про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. 
Позов мотивовано тим, що з 1999 року він працював у відповідача на різних посадах в підземних умовах. Позивача було звільнено з підприємства наказом № 135-к від 17 серпня 2020 року за п. 2 ст. 40 КЗпП України, внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Виплата належних позивачу сум у день звільнення відповідачем здійснена не була. Заборгованість  станом на час звільнення становила 73473,95 грн, відповідно до довідки № 2762 від 15 жовтня 2020 року. На час подання позову до суду заборгованість по заробітній платі складала 67 372,34 грн. Розмір середньоденного заробітку позивача за довідкою відповідача становить 740,23 грн. Позивач вважає, що відповідач, відповідно до ст. 117 КЗпП України, зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, що на час направлення позовної заяви до суду становила 37 011,50 грн. Також, вказував,  що йому було завдано моральну шкоду в зв`язку з невиплатою належних йому сум, що призвело до втрати життєвих зв*язків, виникнення необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. 
Тому, просив стягнути з відповідача на його користь: заборгованість по заробітній платі в сумі 67372,34 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку в зв`язку із звільненням з роботи, починаючи з 18 серпня 2020 року по день ухвалення судом рішення, без утримання податків та обов`язкових зборів; суму в порядку відшкодування моральної шкоди – 10 000 грн; суму сплаченого ним судового збору – 840,80 грн.
Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 18 грудня 2020 року  позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь ОСОБА_1 нараховану та несплачену суму заробітної плати в розмірі 60 551, 46 грн, сума визначена з урахуванням всіх утримань податків та інших обов`язкових платежів;  середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи в розмірі 32 200, 01 грн, без утримання податків та інших обов`язкових платежів; моральну шкоду в розмірі 2000 грн, без утримання податків та інших обов`язкових платежів; витрати зі сплати судового збору в розмірі 840, 80 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду, а саме: збільшити стягнутий з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1»  на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до 64 400,01 грн; збільшити розмір стягнутої на його користь суми моральної шкоди до 10 000 грн; виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення обґрунтування зменшення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,  в іншій частині рішення залишити без змін. 
В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом першої інстанції безпідставно зменшено суму середнього заробітку за час затримки її виплати. Зауважує, що судом встановлено та не заперечувалося відповідачем, наявність заборгованості по заробітній платі, як під час розгляду справи, так і на час ухвалення рішення, після рішення суду, відповідач частково сплатив заборгованість із заробітної плати у сумі 594,25 грн. Тобто, більше чотирьох місяців після звільнення йому не виплачується заробітна плата, яка на час звернення з апеляційною скаргою становить 59 957,21 грн. Щодо стягнення 2000 грн моральної шкоди, зазначає, що факт невиплати  йому заробітної плати підтверджується довідками відповідача та висновками суду, крім того, заборгованість із заробітної плати існувала також і на час ухвалення рішення суду, невиплата всіх сум належних йому при звільненні є триваючою. На час звільнення він розраховував на отримання всієї суми та планував її витратити на сімейні потреби, але відповідачем частково сплачується заробітна плата, всі ці обставини приводять до моральних та душевних страждань, які переслідують позивача по теперішній час.
Відзив на апеляційну скаргу ДП «Шахтоуправління « Південнодонбаське № 1» мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. Зокрема зазначають про те,що на теперішній час заборгованість всіх сум,що належать працівнику при звільненні складає 15 191,43 грн. Заявлений позивачем в апеляційній скарзі розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 64 400,01 гри. не є співмірним, оскільки затримка виплати заробітної плати при звільненні позивача виникла з причин, які не залежать від підприємства. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення,рішення суду першої інстанції залишити без змін,розгляд справи провести без участі представника підприємства. 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 09 лютого 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України  у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи; справи що виникають з трудових відносин; справи про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач звернувся до суду з позовними вимогами, що виникають з трудових відносин з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому, вказана справа є малозначною та підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
          Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
         Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
         Оскільки рішення суду в частині задоволення вимог про стягнення заборгованості всіх сум, що належали працівнику при звільненні від підприємства , ніким  із сторін не оскаржується, апеляційний суд законність та обґрунтованість рішення у вказаній  частині не перевіряє.
         Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
          Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
        Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
         Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
            Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.            Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
          Таким вимогам закону судове рішення відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що позивача прийнято на роботу наказом № 234-к від 08 грудня 1999 року, звільнено 15 серпня 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, наказом № 135-к від 17 серпня 2020 року.
Відповідно до листа ДП  «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» № 2762 від 15 жовтня 2020 року на час звільнення позивача нараховані грошові кошти склали 76 116,72 грн: з яких : - вихідна допомога при звільненні -15 915 грн,- одноразова допомога у зв*язку з виходом на пенсію -47 745 грн, - компенсація за невикористану відпустку – 2305,44 грн,- допомога у зв*язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок ФСС) - 7331,48 грн,- допомога у зв*язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок підприємства) 2819,80 грн. , утримання з нарахованих грошових коштів склали 14 842,77 грн. 
Сума до сплати за серпень 2020 року складала 73 473,95 грн. Перераховано: 18 вересня 2020 року – 199,77 грн, 24 вересня 2020 року – 5901,84 грн. Станом на 07 жовтня 2020 року невиплачена сума склала 67372,34 грн. Середньоденна заробітна плата на день звільнення позивача склала 740,23 грн. (а.с.9-11).
На час розгляду справи  27 листопада 2020 року та 08 грудня 2020 року  позивачу було частково сплачено суму заборгованості в сумі 380,37 та 6 440,51 грн ,а всього 6 820,88 грн.                   
Заборгованість всіх  сум,що належать при звільненні працівнику від підприємства  складає 60 551,46 грн, що підтверджується письмовою заявою позивача та поясненнями до відзиву відповідача (а.с.34, 34, 37-39).
Частково задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з вимог  ст.ст.47,116 КЗпП України  та стягнув  з підприємства на користь позивача заборгованість всіх сум,що належали позивачу при звільненні у розмірі 60 551,46 грн . 
Також,суд зазначив,що  позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за весь час розрахунку у зв`язку з звільненням з роботи, що на час направлення позовної заяви до суду становило 37 011,50 грн., яку останній вираховував виходячи середньоденного заробітку в сумі 740,23 грн. та 50 робочих днів.
Розрахунок з позивачем мав бути здійснений відповідачем не пізніше наступного дня після звільнення, тобто 16 серпня 2020 року. Однак, 16 серпня 2020 року був вихідним днем, а заборгованість по заробітній платі в сумі 60 551,46 грн. на даний час позивачу не виплачена. Розрахунок відшкодування, відповідно до ст. 117 КЗпП України, виконано за період з 17 серпня 2020 року по день ухвалення рішення суду, а саме до 17 грудня 2020 року, включно. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» № 1133/0/206-19 від 29.07.2019 року кількість робочих днів, за які має бути оплачений середній заробіток ОСОБА_1 , з 17 серпня 2020 року до 17 грудня 2020 року, включно, становить 87 днів. Розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме з 17 серпня 2020 року по  17 грудня 2020 року  становить 64 400,01 грн. (87 робочих днів х 740,23 грн. = 64 400,01 грн).
Згідно актів про початок цілозмінних простоїв по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» від 08 грудня 2019 року, 02 січня 2020 року, 03 лютого 2020 року, 19 березня 2020 року та актів про продовження цілозмінних простоїв від 02 квітня 2020 року, 25 червня 2020 року, 01 липня 2020 року, 19 жовтня 2020 року, через відсутність розрахунків з боку ДП «Держвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не мав  змоги сплатити заробітну плату. ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-Енерговугілля » обмежує постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства (а.с.20-24).
Суд врахував , що з квітня 2020 року по 19 серпень 2020 року відповідачем заробітна плата з нарахуваннями виплачувалася в основному за рахунок коштів Державного бюджету. За вказаний період виплачено 115,5 млн. грн. за рахунок коштів Державного бюджету і лише 4,4 млн. грн. за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. Суд зазначив, що визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини - невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
При вирішенні клопотання представника відповідача про зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні , суд врахував , що розмір належних до виплати позивачу сум за трудовим договором на день звільнення є істотним, а саме становить 60 551,46 грн. Також, суд  врахував , що на день постановлення рішення суду нараховані кошти не були виплачені позивачу в повному обсязі, тобто на день подачі позивачем до суду позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку існує спір між сторонами щодо стягнення заборгованості. Крім того, суд врахував , що істотним є і період затримки (прострочення) виплати зазначеної заборгованості, який становить майже чотири місяці, а саме позивача було звільнено 15 серпня 2020 року, а заборгованість по заробітній платі до теперішнього часу в повному обсязі не виплачена. Також, суд врахував , що тривалість такого періоду пов`язана з відсутністю у підприємства грошових коштів від реалізації на виплату заробітної плати, введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі підприємству за поставлену вугільну продукцію з боку покупців.
Враховуючи викладене,та враховуючи висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд вважав за можливе зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 32 200,01 грн., з дотриманням  балансу та принципу розумності, справедливості та пропорційності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації.
Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача  моральної шкоди у сумі 2 000 грн, суд виходив з того, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено гарантоване ст. 43 Конституції України право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який тривалий час  працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» та був вимушений звільнитись, у зв*язку з погіршенням стану здоров*я,що перешкоджало продовженню  роботи, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата ОСОБА_1   нормальних життєвих зв`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Суд, врахував  принципи розумності, виваженості та справедливості, на підставі доказів, поданих учасниками справи, дійшов  обгрунтованого висновку про часткове задоволення вимог у вказаній частині та стягнення у відшкодування заподіяної моральної шкоди 2 000 грн , що є цілком еквівалентним завданим моральним стражданням.
З вказаним висновком суду погоджується й суд апеляційної інстанції.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди .
           Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
            Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
         Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові  сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
      Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника.
       Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведеннійого до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
      Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повнийрозрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
      Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
       Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає  чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
      Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також  мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами  працівника та роботодавця.
       Відповідно до частини  першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових  відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення  ЦК України  мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові  від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).
        Пунктом 6 частини  першої статті 3 ЦК України  передбачено, що загальними засадами цивільного  законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
         Законодавство  України не передбачає обов`язок працівника  звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти  добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також  зловживання правом в інших формах.
         Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних  обставин обсяг  відповідальності  може бути нерозумним з огляду на його  непропорційність наслідкам  правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити  виконання  роботодавцем  певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи  навіть  непосильним. У таких випадках  невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може  призводити до явно нерозумних і несправедливихнаслідків.
        Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає  мінімальну суму простроченої роботодавцем  заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте, метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування  підходу щодо  неможливості суду зменшити  розмір  відшкодування, визначений, виходячи із  середнього  заробітку.
        Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику  майнових втрат, яких він зазнає  внаслідок  несвоєчасного  здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
         Загальною  ознакою  цивільно-правової відповідальності є її  компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової  відповідальності  спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової  сфери потерпілого від  правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
         Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим  іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення  збитків. Розмір  збитків  у момент   правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний  розмір  збитків у більшості  випадків довести або складно, або  неможливо  взагалі.
             З метою захисту  інтересів  постраждалої  сторони  законодавець  може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб  така сторона не була позбавлена  компенсації  своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті  компенсацію  постраждалій  стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь  визначеному  розмірі (встановленому законом або договором) майнових  втрат у спрощеному  порівняно зі  стягненням збитків порядку. Така спрощеність  полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його  втрат, на відміну  від  доведення  розміру   збитків.
            Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак  каральної  санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі  зменшити  розмір неустойки, якщо  він є завеликим  порівняно  зі  збитками, які розумно  можна  було б передбачити. Якщо неустойка стягується  понад  збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною  санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад  дійсні збитки, а лише понад збитки у доведенному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
          Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати  позивач.
         З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір  відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
          Верховний Суд України у постанові  від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому  працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить  від таких чинників: наявність спору між  працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати  працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати  працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем ; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних  йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас  Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача  щодо її  виплати.
         Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру  недоплаченої  суми.
        Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації  працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно  можна  було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій  меті. Так, сама лише  наявність спору між  працівником та роботодавцем з приводу розміру  належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру  недоплаченої  суми  порівняно  із середнім  заробітком  працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період  прострочення, хоча такий  чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
         З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила  від  висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові  від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір  відшкодування, визначений  виходячи із середнього  заробітку за час затримки  роботодавцем  розрахунку при звільненні   відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи  трудовим договором; період  затримки (прострочення) виплати такої  заборгованості, а також те, з чим  булла пов`язана  тривалість такого періоду з моменту порушення  права  працівника і до моменту його  звернення з вимогою про стягнення  відповідних сум; ймовірний розмір  пов`язаних із затримкою  розрахунку при звільненні майнових втрат  працівника; інші обставини  справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймо вірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
       Такі правові висновки  викладені в постанові  Великої  Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
        У пункті 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету  Міністрів  України  від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), передбачено, що у всіх інших  випадках  збереження  середньої  заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється  виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці  роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня  заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
        За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані  протягом  двох  місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених  чинним  законодавством, - на число календарних  днів за цей період. У разі коли середня місячна  заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування  виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної  заробітної плати, розрахованої  згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Щодо відшкодування моральної шкоди
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (ст. 237-1 КЗпП України).
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, невиплати коштів при звільненні, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших.
Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, з якою погодився і Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 296/10853/16-ц (провадження № 61-28488св18).
            Висновки за результатами розгляду  апеляційної скарги .
            З урахуванням встановлених  обставин  справи суд першої інстанції дійшов  обґрунтованого  висновку про наявність  правових  підстав, передбачених  статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача  середнього  заробітку за час затримки  розрахунку при звільненні. Проведений судом  розрахунок середнього заробітку  відповідає  положенням Порядку № 100. При цьому з огляду на очевидну  неспівмірність  заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром  заборгованості, характером цієї заборгованості, діями  позивача та відповідача суд першої інстанції  дійшов правильного висновку про наявність  правових  підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпПУкраїни, з 64 400,01 грн до 32 200,01 грн.
          Наведене   узгоджується з висновками  Великої  Палати Верховного Суду, викладеними у вищезгаданій  постанові   від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
           З матеріалів справи вбачається незадовільне фінансово-господарське становище  ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» , що супроводжується неможливістю своєчасного розрахунку зі звільненими  працівниками за рахунок коштів державного бюджету  за програмою «Реструктуризація вугільної галузі» та за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції, і знайшло своє відображення в актах про початок і продовження цілозмінних простоїв по підприємству   з грудня 2019 року через нездійснення контрагентами відповідача розрахунків за відвантажену вугільну продукцію і припинення постачання електроенергії відповідачу. 
         Суд першої інстанції  також врахував  ,що ОСОБА_1 27 жовтня 2020 року   заявлено до стягнення з  підприємства  заборгованість, що не виплачена позивачеві при звільненні, в загальному розмірі   67 372,34 грн , з яких  заборгованість по заробітній платі 0 грн, а інші грошові кошти є вихідною допомогою при звільненні, одноразова  допомога  у зв`язку із виходом на пенсію за Галузевою угодою, що, не належать до структури заробітної плати, на базі якої визначається середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Звернувся позивач до суду із заявою у жовтні 2020 року  за спливом 2 місяців після звільнення. 
        Аргументи  скаржника  про те, що на його користь підлягав стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку в повному обсязі, є неспроможними, оскільки на підставі  всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суд першої інстанції , виходячи з принципів  розумності, справедливості та пропорційності, обґрунтовано  зменшив  розмір  відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП  України.
        Суд першої інстанції, також, встановивши факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок невиплати заробітної плати при звільненні, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди та обґрунтовано визначив її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
        Інші  наведені в апеляційній  скарзі доводи зводяться до особистого тлумачення правових норм та до незгоди з висновками суду стосовно  встановлення  обставин  справи, містять посилання на факти, що  були предметом дослідження й оцінки   судом, який їх  обґрунтовано  спростував. 
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду.
       Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд  не вбачає  підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача  задоволенню не підлягає.
      Розподіл судових витрат.
      Відповідно до підпункту «в» пункту 4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
      Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд –

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 18 грудня 2020 року – залишити без змін.

             Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
             Повний текст постанови складений  26 лютого 2021 року .

Судді: