ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/994/17  Номер провадження 22-ц/814/432/21	Головуючий у 1-й інстанції Миркушіна Н. С.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача         Дряниці Ю.В.,
суддів:                 Кривчун Т.О., Чумак О.В.,
секретаря                Ткаченко Т.І.,        
за участі:         позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,
                       адвоката Юхимович С.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_2  на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , третя особа Оржицька державна нотаріальна контора Полтавської області, про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини,-
в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом. Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживала в с. Новий Іржавець Оржицького району Полтавської області. В зв`язку з похилим віком матері та погіршенням її здоров`я позивач з початку лютого 2009 року була вимушена переїхати до її помешкання, і з того часу вони проживали разом, вели спільне господарство. Позивач вказувала, що опікувалась та догляда матір. Також зазначає, що після смерті ОСОБА_5 займалась її похованням. На теперішній час позивач має намір прийняти спадщину, з огляду на це, просить встановити факт постійного спільного проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. 
Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_1 , жителька с. Новий Іржавець Оржицького району Полтавської області, постійно проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_1 .
       Рішення оскаржив відповідач ОСОБА_2 , який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, що позбавило його можливості здійснювати захист своїх прав та законних інтересів. Крім того, не погоджується із висновком місцевого суду про факт проживання позивача із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Також зазначає, що ним було подано заяву про застосування строку позовної давності, який сплинув, однак, суд першої інстанції не надав оцінку вказаній заяві, у зв`язку з чим просить суд апеляційної інстанції застосувати наслідки спливу позовної давності до виниклих правовідносин. 

       Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з підстав, передбачених п.п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про смерть, виданого повторно 22 березня 2012 року ВДРАЦС Оржицького РУЮ Полтавської області,  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На час смерті ОСОБА_5  їй належало майно, зокрема земельна ділянка площею 4,07 га, яка розташована на території Чутівської сільської Ради Оржицького району Полтавської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серія І-ПЛ № 058666 від 11 травня 2002 року.
Після смерті  ОСОБА_5  Оржицькою державною нотаріальною конторою Полтавської області заведена спадкова справа № 358-2009 почата 28 вересня 2009 року. Завершена 15 липня 2014 року. 
З матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявою прийняття спадщини 19 вересня 2009 року звернувся ОСОБА_2 який являється сином померлої ОСОБА_5 . 
Також, 19 вересня 2009 року до нотаріуса звернулась дочка померлої ОСОБА_5 – ОСОБА_3 , яка відмовилась від прийняття належної їй частини спадщини на користь сина померлої – ОСОБА_2 
23 березня 2012 року до Оржицької державної нотаріальної контори Полтавської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулась дочка померлої ОСОБА_5 – ОСОБА_1 
23 березня 2012 року завідуючою Оржицької державної нотаріальною конторою Полтавської області Потапенко Л.Д. надано відповідь, в якій повідомлено ОСОБА_1 , що нею не було подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, у межах встановленого законом строку, а тому підстави для видачі свідоцтва про права на спадщину відсутні.
15 липня 2014 року Оржицькою державною нотаріальною конторою Полтавської області на ім`я ОСОБА_2 , за його заявою, видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_5 
19 жовтня 2017 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом Оржицької державної нотаріальної контори Полтавської області Потапенко Л.Д. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_5 .

За результатами судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час відкриття спадщини ОСОБА_1 фактично проживала із померлою ОСОБА_5 за адресою реєстрації останньої, а тому вказаний факт підлягає визнанню у судовому порядку.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду.
У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ).
Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
За змістом статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Так, відповідно до частин першої і третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що у зв`язку з похилим віком матері, а також погіршення здоров`я останньої, з лютого 2009 року вона постійно проживала за адресою реєстрації та проживання ОСОБА_6 , тобто у будинку АДРЕСА_1 , позаяк сама була зареєстрована за адресою: по АДРЕСА_1 .
На підтвердження вказаних обставин надано акт б/н від 01 березня 2017 року, складений сільським головою Чутівської сільської ради Оржицького району Полтавської області Боговик М.Т., секретарем ОСОБА_7 та депутатом ОСОБА_8 , яким повідомлено, що ОСОБА_5 будучи літньою та хворою людиною не мала можливості самостійно себе обслуговувати, була паралізованою. У зв`язку з безпораднім станом гр. ОСОБА_5 з нею постійно проживала та надавала допомогу її дочка ОСОБА_1 , викликаючи медичних працівників для лікування матері, надаючи побутову допомогу матері. Крім того, ОСОБА_1 купляла ліки, продукти харчування, варила їсти для своєї матері, прала, утримувала її житловий будинок та присадибну земельну ділянку. Після смерті ОСОБА_5 організацією її поховання займалася ОСОБА_1 /т. 1 а.с. 78/.
Так само, обставину фактично проживання позивача разом із спадкодавцем протягом останніх двох місяців її життя (тобто з лютого 2009 року) до часу відкриття спадщини підтвердили свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які надали свої пояснення у суді.
Відповідач ОСОБА_4 , звертаючись до суду із заявою від 21 жовтня 2020 року, визнав викладену у позові обставину, що ОСОБА_1 дійсно на момент відкриття спадщини на постійній основі проживала із спадкодавцем ОСОБА_5 за адресою її реєстрації /а.с. 202 т. 2/. Згодом у суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 подано заяву від 23 лютого 2021 року, в якій відповідач зазначив протилежні відомості, стверджуючи, що ОСОБА_1 не проживала із ОСОБА_5 за однією адресою /а.с. 96 т. 3/. Колегія суддів критично оцінює твердження ОСОБА_4 через їх невизначеність. 
Також, слід зауважити, що в березні 2012 року ОСОБА_1 зверталась до Оржицького районного суду Полтавської області із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, вказавши відповідачами у справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (справа № 1623/310/12). У вказаному позові, ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог, посилалась на ту обставину, що на момент відкриття спадщини вона проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_5 за адресою її реєстрації.
До ухвалення судового рішення у вказаній справі, ОСОБА_2 30 березня 2012 року було подано до суду заяву, в якій він зазначив наступне: «Позов ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини визнаю повністю».
Вказана цивільна справа не була розглянута судом по суті позовних вимог, у зв`язку з поданням ОСОБА_1 заяви про залишення позовної заяви без розгляду. Однак, зміст заяви ОСОБА_2 свідчить про визнання ним позовних вимог, які були обґрунтовані фактом спільного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5 на момент відкриття спадщини. 
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що позивачем було доведено, у встановленому законом порядку, факт того, що на момент відкриття спадщини ОСОБА_1 безпосередньо проживала із спадкодавцем ОСОБА_5 за адресою реєстрації останньої.
Доводи апеляційної скарги в частині оскарження вказаної обставини, у зв`язку з тим, що з 12 березня 2009 року ОСОБА_5 перебувала на лікуванні у Броварській районній лікарні, в якій померла ІНФОРМАЦІЯ_1 – не суперечать тому факту, що до моменту госпіталізації ОСОБА_5 остання проживала за адресою реєстрації разом із дочкою ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із позовними вимогами про визнання факту проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідачі, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надали будь-яких належних та допустимих доказів на спростування зазначених у позові тверджень, показів свідків, та інших долучених позивачем документів, якими обґрунтовано заявлені позовні вимоги. 

Разом з тим, відповідачем ОСОБА_2 , під час розгляду справи судом першої інстанції, неодноразово подавилися заяви про застосування наслідків спливу позовної давності /а.с. 173 т. 1, а.с. 231 т. 2/. 
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Строк позовної давності є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», заява № 14902/04, від 20 вересня 2011 року).
Так, як вбачається з матеріалів справи, вперше із усною заяву ОСОБА_1 звернулась до Оржицької державної нотаріальної контори Полтавської області 23 березня 2012 року, на яку було надано відповідь, що нею не було подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, у межах встановленого законом строку, а тому підстави для видачі свідоцтва про права на спадщину відсутні. Проте, матеріали цивільної справи не містять доказів дати отримання позивачем вказаної відповіді, а тому строк позовної давності слід відраховувати з дати звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (справа № 1623/310/12), тобто з 29 березня 2012 року.
Так, зі змісту вказаної позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 , станом на 29 березня 2012 року, було достеменно відомо про відмову нотаріуса в оформленні спадкових прав за ОСОБА_1 саме з підстав неподання нею заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк.
Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що позивач, з об`єктивних причин довідалась про порушення свого права на спадкування саме із вказаної дати, а тому трьохрічний строк позовної давності для захисту невизнаного права тривав до 29 березня 2015 року. 
Враховуючи, що із даним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду у жовтні 2017 року, то слід вважати строк позовної давності таким, що сплинув.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував до виниклих правовідносин висновки Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц), оскільки у межах зазначеної справи вирішувалося питання триваючих порушень прав позивача, шляхом усунення перешкод у здійсненні власником чи іншим володільцем майна права користування чи розпоряджання своїм майном, що жодним чином не відповідає правовідносинам, існуючим між сторонами у межах даної справи. 
Крім того, необґрунтованими є висновки суду першої інстанції щодо неможливості застосування строку позовної давності за заявою лише одного із відповідачів.
Так, наведені вище положення Цивільного кодексу України визнають як підставу для застосування наслідків спливу строку позовної давності заяву однієї із сторін спору. ОСОБА_2 має процесуальний статус відповідача у даній справі, тобто є самостійною стороною у спорі, який є незалежним від вчинення чи невчинення ОСОБА_4 своїх процесуальних прав та обов`язків, як іншого відповідача у спорі.
Таким чином, заява ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності, доказів поважності пропуску якого позивачем не надано, є достатньою правовою підставою для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, зазначає у рішенні про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. 
За таких обставин, судова колегія вважає, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є доведеними, однак, у задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приходить висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381, 384 ЦПК України, апеляційній суд,-
п о с т а н о в и в :

 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2020 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , третя особа Оржицька державна нотаріальна контора Полтавської області, про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач                                                                                           Ю. В. Дряниця

Судді:                                                                                                               Т. О. Кривчун   

                                                                                                                     О. В. Чумак