Ухвала
 
11 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 473/4760/19
провадження № 61-1703ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2019 року Акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк»)  звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на час проведення виконавчих дій.
 
Позов АТ «Укрсиббанк» мотивовано тим, що 28 лютого 2008 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11306009000, за умовами якого банк надав позивальнику кредит в розмірі 105 000 грн на строк до 25 лютого 2033 року, а позичальник зобов`язався вчасно повернути грошові кошти шляхом внесення щомісячних платежів згідно з узгодженим сторонами графіком, а також сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 14,5 % річних. В цей же день на забезпечення вказаного зобов`язання між банком і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким, ОСОБА_2 передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 порушив умови договору щодо вчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, у зв`язку з чим станом на 08 листопада 2019 року в нього утворилася заборгованість, а саме: 89 350,31 грн - заборгованість за тілом кредиту; 85 611,52 грн - за процентами за користування кредитом; 47 751,21 грн - 3 % річних, а також пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за тілом кредиту за період з 08 листопада 2018 року по 08 листопада 2019 року в розмірі 10 998,02 грн та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 08 листопада 2018 року по 08 листопада 2019 року в розмірі 28 437,53 грн. Вказану заборгованість ОСОБА_2 добровільно не погасив. Крім того, банку стало відомо, що переданий в іпотеку житловий будинок на час пред`явлення цього позову перейшов у власність ОСОБА_1 , який був кредитором ОСОБА_2 за іншим договором.
 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Укрсиббанк» залишено без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2020 року - без змін.
 
28 січня 2021 року АТ «Укрсиббанк» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) -  2 270 грн.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17 (провадження № 12-76гс18) викладено такий правовий висновок: «Зміст заявленої вимоги про звернення стягнення на майно ґрунтується на наявності грошових вимог позивача до відповідача на підставі окремого договору, наслідком задоволення таких вимог та виконання судового рішення є припинення грошових вимог позивача. Отже, позовні вимоги про звернення стягнення на заставлене майно мають вартісну оцінку, носять майновий характер і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за вимогами статті 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру грошових вимог позивача, на задоволення яких спрямовано позов».
 
Зі змісту позовних вимог вбачається, що АТ «Укрсиббанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, загальний розмір якої становить 262 138,59 грн.
 
Тобто ціна позову  в цій справі становить 262 138,59 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн). Тобто справа № 473/4760/19 не підлягає перегляду в касаційному перегляду в силу вимог закону як справа з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.
 
Доводи  касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 травня 2018 року у справі № 910/73/17 та від 29 травня 2019 року у справі   № 501/1703/16-ц, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року в справі від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 761/12901/13-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 332/4182/16-ц та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 16 травня 2019 року у справі № 922/2250/16, від 28 січня 2020 року у справі № 910/9158/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/3127/19, є необґрунтованими, оскільки заявник не вказав, яких саме висновків (щодо застосування якої норми права у подібних правовідносинах) не застосували суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях. Крім того, обставини, встановлені судами у вищенаведених справах, не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі. В жодній із зазначених справ не було предметом позову звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Посилання заявника на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 червня 2018 року у справі № 925/1049/13, про те, що стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності, то у цьому зв`язку господарськими судами встановлено, що цей строк позивачем не було пропущено з огляду на таке. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Враховуючи те, що у зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань позивач набув право отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, отже, відповідно право позивача на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникло (та відповідно перебіг позовної давності розпочався) з моменту, коли його право було порушене (особа довідалася про порушення свого права), тобто з моменту відмови відповідача виконати вимоги банку. Оскільки позивач направив відповідачу вимогу 09 січня 2013 року, яку повернуто відправнику 07 лютого 2013 року з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання», днем пред`явлення вимоги є дата оформлення підприємством поштового зв`язку повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, тобто 07 лютого 2013 року. Вказана вимога не була виконана відповідачем, а з позовом банк звернувся 02 липня 2013, тобто в межах позовної давності, не заслуговує на увагу, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій в цій справі, 29 вересня 2011 року АТ «Укрсиббанк» була направлена вимога про дострокове повернення кредиту та сплату процентів, яка отримана ОСОБА_2 05 жовтня 2011 року. Тобто наведені правові висновки стосуються правовідносин, які не є подібними спірним правовідносинам, встановленим судами в цій справі. Натомість апеляційний суд застосував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі                  № 6-2251цс16 (щодо визначення моменту початку перебігу позовної давності) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (щодо порядку реалізації права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки), які є релевантними до спірних правовідносин.
 
За таких обставин доводи заявника про застосування апеляційним судом норми права без врахування висновку щодо її застосування, викладеного в постановах Верховного Суду, не свідчать про фундаментальне значення його касаційної скарги для формування єдиної правозастосовчої практики і не можуть бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі, судові рішення в якій не підлягають касаційному оскарженню в силу вимог закону.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення в постанові Миколаївського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко