ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року 
м. Київ

Справа №  910/4372/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючий - Стратієнко Л.В.,
судді: Бакуліна С.В., Кібенко О. Р., 

за участю секретаря судового засідання - Юдицького К.О.,

за участю представників:
позивача - Яценка С.А.,
відповідача - Карпінського С.В.,
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору 
на стороні відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-логістичний комплекс «Арктика»
на ухвалу Господарського суду міста Києва
(суддя - Ярмак О.М.)
від 21.07.2020,
та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий - Кропивна Л.В., судді - Зубець Л.П., Мартюк А.І.)
від 28.10.2020, 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-логістичний комплекс «Арктика»
до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малий Олексій Сергійович,
про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

у березні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-логістичний комплекс «Арктика» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання виконавчого напису № 705, вчиненого 27.03.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим Олексієм Сергійовичем, таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2020, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2020, позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

30.11.2020 ТОВ «Торгово-логістичний комплекс «Арктика» подало касаційну скаргу на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.07.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2020, в якій просить вказані судові рішення скасувати, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Підставами для скасування судових рішення зазначає порушення судами норм процесуального права, а саме: ст. ст. 2, 42, 177, ч. 4 ст. 202, п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України (абз. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України). Посилається на постанову Верховного Суду від 21.10.2019 у справі № 759/15271/17, в якій міститься висновок про неможливість застосування наслідків неявки у судове засідання з розгляду справи по суті до обставин неявки у підготовче засідання. Вказує, що згідно з ст. 42 ГПК України позивач не був зобов`язаний забезпечити свою явку у підготовче засідання 21.07.2020, а мав лише право взяти участь у ньому (явка позивача не визнавалась судом обов`язковою і останнього було лише повідомлено про судове засідання, а не викликано в нього), а тому він не може нести наслідків незабезпечення такої явки, зокрема у вигляді залишення позову без розгляду. Вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції була прийнята виключно з формальних міркувань, що не відповідає завданням та засадам господарського судочинства, порушує право позивача на судовий захист, справедливий суд і принцип рівності сторін. На думку скаржника, судом апеляційної інстанції залишено поза увагою більшість доводів апеляційної скарги. Також обґрунтовує необхідність відступлення від висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 13.09.2019 у справі № 916/3616/15 та від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19, які були застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові та вказує на необхідність передання справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду чи Великої Палати Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні клопотання про передання справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з огляду на наявність актуальної правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/8816/19 щодо застосування ст. ст. 202, 226 ГПК України. Просить відмовити в задоволенні касаційної скарги з наведених у відзиві підстав. Посилається на правові висновки,  викладені у постановах суду касаційної інстанції від 06.11.2019 у справі № 904/2423/18, від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19, від 19.08.2020 у справі № 910/14715/17. Стверджує про недоречність посилання скаржника на правовий висновок, викладений у справі № 759/15271/17 з огляду на те, що у цій справі правовідносини регулюються ЦПК України, а не ГПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наявність зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Положеннями ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

За ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом, і разом з тим учасники справи зобов`язані з`явитися за викликом суду в судове засідання, якщо їх явка визнана обов`язковою.

Частиною 1 ст. 45 ГПК України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст. 4 цього Кодексу.

Згідно з ст. 46 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у ст. 42 цього Кодексу, сторони (позивачі та відповідачі) також мають ще коло прав і обов`язків, передбачених ст. 46 ГПК України.

Частиною 1 ст. 120 ГПК України встановлено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

За ст. 181 ГПК України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій. Підготовче засідання має бути розпочате не пізніше ніж через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Разом з тим ч. 4 ст. 202 ГПК України визначено, що у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Аналіз змісту наведених норм процесуального закону свідчить, що обов`язковими умовами для застосування передбачених ч. 4 ст. 202, п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України процесуальних наслідків неявки позивача у судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності.

Отже, правом на залишення позову без розгляду суд наділений у разі неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не недійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

У разі відсутності у позивача наміру брати участь у судовому засіданні, приписами статей 202, 226 ГПК України передбачено подання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності. Тобто право позивача як особи, яка подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності (до такого правового висновку дійшла об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19, у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/8816/19).

При цьому саме у разі подання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення перешкоджає розгляду справи, суд відповідно до вимог статей 120, 121 ГПК України може визнати явку позивача обов`язковою та викликати його у судове засідання. 

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з такої підстави: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Отже, у випадку, якщо позивач має намір взяти участь у судовому засіданні, однак не має можливості взяти участь у першому засіданні, він повинен повідомити суд про причини неявки, і, визнавши такі причини поважними, суд може відкласти розгляд справи. 

Разом з тим ч. 4 ст. 202, п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України не передбачають вимоги про те, що для залишення позову без розгляду позивач має не з`явитися у судове засідання саме у зв`язку з визнанням судом його явки обов`язковою та викликом до суду (аналогічна правова позиція міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19).

Положення ч. 4 ст. 202 та п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України не пов`язують залишення позовної заяви без розгляду з необхідністю надання судом оцінки можливості вирішення спору за відсутності представника позивача, який не з`явився на виклик суду, не повідомив про причини неявки, будучи належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду. Наведене, однак, не стосується випадків, коли позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Тобто, оцінка можливості вирішення спору по суті за відсутності представника позивача має обов`язково надаватись судами у разі, якщо позивач не з`явився на виклик суду, але звернувся із заявою про розгляд цієї справи за його відсутності (аналогічний правовий висновок міститься у п. 8.2.4 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.09.2019 у справі № 916/3616/15).

Врахувавши правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, що викладена у постановах від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19, від 13.09.2019 у справі № 916/3616/15 відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 4 ст. 236 ГПК України, встановивши, що позивач, який був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи 21.07.2020, не з`явився у це підготовче засідання та причини неявки суду не повідомив, а також не подав заяви про розгляд справи за його відсутності, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України, для залишення позову без розгляду.

Крім того, колегія суддів зауважує, що норми ст. 226 ГПК України не пов`язують можливість залишення позову без розгляду із стадією судового розгляду та не містять заборони залишення позову без розгляду на стадії підготовчого провадження. Навпаки, п. 1 ч. 2 ст. 185 ГПК України прямо передбачена можливість постановлення судом ухвали про залишення позовної заяви без розгляду за результатами підготовчого засідання (така правова позиція міститься в п. 23 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 904/2423/18 та у постановах суду касаційної інстанції від 02.12.2020 у справі № 914/1531/19, від 22.12.2020 у справі № 925/337/19).

Отже безпідставними є доводи касаційної скарги про порушення судами ст. ст. 2, 42, 177, ч. 4 ст. 202, п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Щодо посилань скаржника на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.10.2019 у справі № 759/15271/17, то необхідно зазначити, що у цій справі цивільний касаційний суд, залишаючи без змін постанову Київського апеляційного суду від 09.07.2019, якою було скасовано ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04.10.2018 про залишення позову без розгляду, а справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції, виходив з інших фактичних обставин справи. Зокрема, у справі № 759/15271/17 представницею позивача було подано до суду повідомлення про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона бере участь у судовому засіданні в іншій справі в Ірпінському міському суді Київської області, тобто представницею позивача повідомлено суду про причини своє неявки у засідання. Водночас, у справі, яка переглядається, позивач у підготовче засідання не з`явився та причини своєї неявки суду не повідомив.

Також необхідно зазначити, що залишення позовної заяви без розгляду через неявку позивача у судове засідання у разі ненадання ним заяви про розгляд справи за його відсутності не призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд (до такого висновку дійшла об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/8816/19, Верховний Суд у постанові від 21.12.2020 у справі № 910/18360/19). 

Щодо порушення судами принципу рівності сторін та неврахування апеляційним судом всіх аргументів позивача, то необхідно зазначити, що вони є безпідставними, оскільки судами було прийнято рішення з правильним застосуванням норм процесуального права, а також були почуті сторони, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (справи «Проніна проти України», «Серявін та інші проти України»).

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Апеляційним судом при прийнятті постанови було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції і доводи касаційної скарги вказаного не спростовують.

Також однією з підстав касаційного оскарження скаржник визначив необхідність відступлення від застосованих судом апеляційної інстанції висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 13.09.2019 у справі № 916/3616/15 та від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19.

Щодо необхідності відступу від висновків, що викладені в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.09.2019 у справі № 916/3616/15 та від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19, то необхідно зазначити таке.

Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності.

Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.  

У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom») Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).

За ч. 2 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. 

Оскільки об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у вказаних постановах виклала правовий висновок щодо застосування ч. 4 ст. 202, п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України (неявка позивача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання за відсутності клопотання останнього про розгляд справи за його відсутності є підставою для залишення позову без розгляду) і такий висновок є чітким, зрозумілим й сприяє однозначному застосуванню вказаних норм процесуального права, то суд касаційної інстанції не вбачає підстав для відступу від правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постановах від 13.09.2019 у справі № 916/3616/15 та від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19.

Щодо необхідності передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, то необхідно зазначити таке.

Вказуючи на необхідність передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, скаржник посилається на п. 5 ст. 302 ГПК України, відповідно до якого суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Лише за наявності таких умов справа може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

За змістом наведеної норми права, для передачі справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду необхідна наявність виключної правової проблеми з врахуванням кількісного та якісного показників. Тобто, правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; існують обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; як вирішення цієї проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, відповідно до положень ч. 5 ст. 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права. При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право та, відповідно, не покладає на нього обов`язку передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Розглянувши клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав для його задоволення, адже вказана справа не містить виключної правової проблеми, а висновок щодо застосування ч. 4 ст. 202, п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України був викладений в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.09.2019 у справі № 916/3616/15, від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19, від 16.10.2020 у справі № 910/8816/19, від яких суд касаційної інстанції не вбачає підстав для відступу.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України).

Частиною 5 ст. 236 ГПК України встановлено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Постановлені у справі судові рішення прийняті з додержанням вимог процесуального права, з дотриманням правових висновків, що викладені у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.09.2019 у справі № 916/3616/15, від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19, від 16.10.2020 у справі № 910/8816/19, а тому підстав для їх скасування немає.

Згідно з ст. 129 ГПК України судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-логістичний комплекс «Арктика» залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 21 липня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі за № 910/4372/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           Л. Стратієнко 

Судді                                                                                                        С. Бакуліна

                                                                                                            О. Кібенко