Справа № 757/46058/20-ц                                               Головуючий 1 інстанція- Волкова С.Я.
Провадження № 22-ц/824/2962/2021                              Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
18 лютого 2021 року                                                                         м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого  судді               Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря              Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 наухвалу Печерського районного суду м.Києва від 10 листопада 2020 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаріна Олеся Владиславівна про визнання правочину недійсним,-
в с т а н о в и в:
 
Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 10 листопада 2020 року відмовлено у вжитті заходів забезпечення позову за заявою позивача ОСОБА_1  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаріна О.В. про визнання правочину недійсним.
Не погоджуючись із ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його заяву про забезпечення позову задоволити в повному обсязі,посилаючись на її помилковість, порушення судом норм процесуального права. 
Скарга обгрунтована немотивованістю оскаржуваної ухвали суду, зокрема відсутністю будь-якого аналізу змісту позову та заяви про його забезпечення, оцінки аргументів позивача. Суд не врахував, що предметом спору є визнання недійсним правочину щодо дарування квартири з метою повернення її у власність відповідачки ОСОБА_2 , яка за рішенням суду зобов`язана сплатити йому 15538260,65 грн. наслідком чого буде можливість задоволення його вимог як стягувача. Спірна квартира була відчужена двічі, з метою уникнення відповідальності по боргах з боку відповідачки. Наведене свідчить про недобросовісність відповідачки та вчинення нею дій з метою уникнення сплати боргу та у свою чергу є підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у вжитті заходів забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
                                                            -  2  -
Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кострюков В.І. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати оскаржувану ухвалу Печерського районного суду міста Києва як незаконну.
Решта учасників належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх електронні адреси судовими повістками та відповідними підтвердженнями про їх отримання, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала відповідає не в повній мірі.
Судом встановлено, що у жовтні 2020 року ОСОБА_1 подав до Печерського районного суду м.Києва позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріальтного округу Татаріна О.В. про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між відповідачами 23 жовтня 2015 року. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що вказаний правочин є фіктивним, оскільки відповідачка ОСОБА_2 продовжує користуватися квартирою і мешкає в ній, а відчуження майна вчинено нею з метою уникнення відповідальності за судовим рішенням про стягнення з відповідачки на його користь боргу за договором позики у розмірі 15541914,65 грн. 
Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 29 жовтня 2020 року відкрите провадження у справі.
02 листопада 2020 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, яка мотивована тим, що після пред`явлення ним вимог до відповідачки ОСОБА_2 про повернення боргу за позикою та під час розгляду справи, остання з метою уникнення від цивільно-правової відповідальності за невиконання умов договору позики провела відчуження належної їй квартири  АДРЕСА_1 , яка в послідуючому повторно відчужена. Посилаючись на наявність достатніх підстав вважати, що спірна квартира у свою чергу втретє може бути відчужена, просив суд вжити заходи забезпечення позову у вигляді арешту квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власнсоті належить ОСОБА_4 .
Відмовляючи у вжиті заходів забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю у заяві належного обгрунтування того, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про визнання правочину недійсним, а сама заява грунтується на припущеннях. 
Також, суд керувався тим, що ініційований позивачем вид забезпечення позову суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, які не є
                                                                        -  3  -
обгрунтованими і вмотивованими. 
По-перше, як вбачається із матеріалів справи заява ОСОБА_1 про забезпечення позову відповідає приписам ст.151 ЦПК України щодо змісту і форми та містить чітке, зрозуміле і переконливе обгрунтування щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову.
По-друге, ініційований позивачем вид забезпечення позову не суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, як помилково вважав суд.
Також, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги про немотивованість ухвали суду, що суперечить ст.265 ЦПК України щодо змісту судового рішення, в тому числі оцінки аргументів, наведених учасником.
Суд при вирішенні заяви ОСОБА_1 не зазначив мотивованої оцінки наведених заявником доводів про наявність підстав для застосування забезпечення позову, що є порушенням прав заявника на справедливий суд, передбаченим ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (п.п.34-35).
Такі ж вимоги щодо обгрунтування судових рішень і необхідності відповіді на доводи сторін містить і практика Європейського суду з прав людини, яка вказує, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року; «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
В той же час колегія суддів вважає, що необгрунтованість висновків суду щодо підстав відмови у забезпеченні позову не призвела до неправильного вирішення заяви.
Заява ОСОБА_1 про забезпечення позову не підлягає до задоволенння з наступних підстав. 
Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи  має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.
Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.
За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна
                                                                        -  4  -
загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 , на яку просить накласти арешт позивач ОСОБА_1 ,належить на праві власності громадянину ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 18 серпня 2016 року, що стверджується наявною у справі інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.22-23).
Вказана фізична особа ОСОБА_4 станом на 10 листопада 2020 року, тобто на час постановлення оскаржуваної ухвали, не був зазначений позивачем як учасник справи у поданій ним позовній заяві та заяві про забезпечення позову, правомірність набуття ОСОБА_4 права власності на квартиру позивачем не була оспорена і позовних вимог до ОСОБА_4 заявлено не було, а відтак накладення судом арешту на належну ОСОБА_4 спірну квартиру, за відсутності до нього позовних вимог, буде порушенням його права як власника майна, передбачених законом.
При цьому колегія суддів зауважує, що відповідно до положень п.4 ч.3 ст.376 та п.8 ч.1 ст.411 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної чи касаційної скарг судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Тобто, ухвалення судового рішення, яке стосується прав та інтересів особи, що не була залучена до участі у справі, є процесуальним порушенням і безумовною (обов`язковою) підставою для скасування відповідного судового рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на наведене мотивувальна частина ухвали Печерського районного суду м.Києва від 10 листопада 2020 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові. 
                                                            -  5  -
В іншій частині колегія суддів залишає ухвалу без змін.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволити частково.
Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 10 листопада 2020 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, в іншій частині цю ухвалу залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: