Дата документу 25.03.2021 Справа № 331/3907/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №331/3907/19        Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/765/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» березня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04.09.2017 року приблизно о 18 годині 25 хвилин водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Деу Ланос», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювала рух по вул. Шкільній, в м. Запоріжжі. Наблизившись до нерегульованого перехрестя вул. Шкільної з вул. Авангардною, не впевнилась у безпеці, почала виконання повороту ліворуч, чим припустила зіткнення з мотоциклом «Ямаха», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався в попутному з нею напрямку.
В наслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, позивачці, як пасажиру мотоциклу «Ямаха» спричинено значні тілесні ушкодження у вигляді численних переламів кісток, струсу головного мозку, множинні забої, рани та садни. Через тривале лікування та значну втрату працездатності в наслідок травм отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди, її визнано інвалідом 3 групи.
Дорожньо-транспортною пригодою їй спричинено матеріальну шкоду у вигляді витрат, пов`язаних із лікуванням та втратою працездатності, та моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала значним ушкодженням здоров`я та перенесеним фізичним болем від отриманих травм.
На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес».
Під час лікування нею було витрачено грошову суму в розмірі 62704,28 грн.
Також, вважала, що на її користь підлягає стягненню матеріальна шкода, пов`язана зі стійкою втратою працездатності в розмірі 38400 грн., матеріальна шкода, що пов`язана з тимчасовою втратою працездатності в розмірі 41600 грн. та моральна шкода, яку позивач оцінила в розмірі 7135,21 грн.
Відповідачем 21.06.2019 року було частково сплачено відшкодування в розмірі 47 320 грн. без зазначення причини відмови у виплаті повної суми. Недоплачена сума становить 102 519,49 грн. 
За прострочення сплати відшкодування з ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» відповідно до ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на її думку, підлягає стягненню 6881,40 грн.
На підставі зазначеного просила стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» на її користь 102 519,49 грн. у якості недоплаченої суми відшкодування шкоди, заподіяної її здоров`ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та пеню в розмірі 6881,40 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі15000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на надання належних доказів на підтвердження витрат на лікування, шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності, шкоди, пов`язаної із тимчасовою втратою працездатності, встановлення їй ІІІ групи інвалідності, неможливість працевлаштування, наявність підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди та судових витрат, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 18500 грн.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2021 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19 лютого 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що 04 вересня 2017 року по вул. Шкільній в м. Запоріжжі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та мотоцикла «Yamaha», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди були завданні тілесні ушкодження пасажиру мотоцикла «Yamaha», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 .

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Daewoo», державний номер НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», що підтверджується Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/1326210, який діяв на дату настання дорожньо-транспортної пригоди.

Постановою слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області майора поліції Душенко О.А. кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017080050003912 від 05.09.2017 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.с.8). 

Постановою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП у відношенні ОСОБА_2 закрито у зв`язку з закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП (а.с.7).

Згідно з Випискою із медичної картки стаціонарного хворого №12736 Відділення травматології з ліжками політравми ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 04.09.2017 року по 13.11.2017 року (а.с.12).

Відповідно до Виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №1005686 від 01 жовтня 2018 року та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ №1006586 ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності до 01 жовтня 2019 року, висновок про умови та характер праці: противопоказана тяжка фізична праця, тривала ходьба і робота на горі, працездатна у своїй професії (а.с.14, 14 зворот).

21 червня 2019 року ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 47 320,68 грн., з яких: витрати на лікування 45 067,31 грн.; моральна шкода 2253,37 грн. (а.с.94).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої і другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на вказані положення статті 509 ЦК України та з урахуванням вимог статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди у повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до статті 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із статтею 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Частиною першою статті 1197 ЦК України визначено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Відповідно до п. 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в подальшому Закону) визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 23.1 статті 23 Закону передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є:
- шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого;
- шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим;
- шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим;
- моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
- шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Пунктом 24.1 статті 24 Закону визначено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

За приписами статті 25 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах:
- для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю;
- для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною;
- для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.
Якщо особа була в зазначеному статусі менше вказаних розрахункових термінів, то до уваги береться середньомісячний доход з розрахунку суми сукупного доходу такої особи за попередній до настання страхового випадку календарний рік та доход протягом фактичного терміну (повні місяці) перебування особи в зазначеному статусі.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до ЦК України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить у разі встановлення IIІ групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, або цей розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 26.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування в розмірі, визначеному у пункті 26.2 цієї статті.

В силу вимог статті 26-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Вказані норми відповідають меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які є джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:
- у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість; 
- у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної витати).

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) сформулювала правовий висновок про те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

За приписами пункту 5 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до надання нею до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження позовних вимог.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

При зверненні до суду ОСОБА_1 було надано копії листів призначень, чеків, квитанцій, ордерів на підтвердження витрат на придбання лікарських засобів. 

Судом першої інстанції правильно встановлено, що зазначені медичні документи були перевірені лікарем – фахівцем страхової компанії та актом дослідження медичних документів (а.с.92) визначено, що відповідно до наданих документів та лікарських призначень на лікування ОСОБА_1 від отриманої під час дорожньо-транспортної пригоди травми було витрачено медпрепаратів на загальну суму 45 067,31 грн.

Перелік лікарських засобів та відповідних квитанцій, які, на думку позивача, безпідставно не були враховані страховою компанією та судом першої інстанції апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить. 

Окрім того, згідно з Випискою із медичної картки стаціонарного хворого №12736 Відділення травматології з ліжками політравми ОСОБА_1 рекомендовано перебування на обліку травматолога, невролога, гінеколога в поліклініці по місцю проживання, проте докази на підтвердження подальшого лікування після закінчення перебування на стаціонарному лікуванні в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України 05.09.2011 N 561 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 p. за № 1295/20033, та Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 p. N 1317, рішення про встановлення груп інвалідності приймається медико-соціальною експертною комісією, якою встановлюються причини інвалідності на підставі наданих документів та відповідно до Положення про порядок,в умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317.

Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до Виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №1005686 від 01 жовтня 2018 року та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ №1006586 ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, загальне захворювання, до 01 жовтня 2019 року.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказані виписка та довідка не містять відомостей, які б свідчили про наявність зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою та встановленням ІІІ групи інвалідності.

ОСОБА_1 не заявлялось клопотання про витребування акту огляду медико-соціальної експертної комісії та/або протоколу засідання комісії.

Лист голови травматологічної МСЕК м. Запоріжжя Полякова Г.Л. №88 від 19.05.2020 року не може бути належним доказом, який свідчить про наявність зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою та встановленням ІІІ групи інвалідності, оскільки, зазначаючи про визнання комісією ОСОБА_1 особою з інвалідністю загального захворювання по наслідкам травм опорно-рухової системи, яку отримала в дорожньо-транспортній пригоді 04.09.2017 року, голова одночасно вказує, що в медичній справі №150, акт огляду №1039, відсутня довідка з поліції про підтвердження  факту дорожньо-транспортної пригоди 04.09.2017 року за участю ОСОБА_1 .  

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою та встановленням інвалідності.

За приписами статті 25 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності.

Як було обґрунтовано вказано судом першої інстанції, відповідно до п.1.3. Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 N 189, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 липня 2008 р. за N 589/15280, тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

Випадок тимчасової непрацездатності - тимчасова непрацездатність, яка триває безперервно від початку визначеного захворювання, травми тощо, підтверджується видачею листка непрацездатності з можливим продовженням лікування в одному або декількох закладах охорони здоров`я до відновлення працездатності, що підтверджується закриттям листка непрацездатності - "стати до роботи". 

В той же час ОСОБА_1 не надано лікарняний лист, медичні документи, на підтвердження періоду подальшого лікування (непрацездатності) після закінчення перебування на стаціонарному лікуванні в медичному закладі за місцем проживання, а також доказів на підтвердження її посилання про відсутність працевлаштування.

Медико-соціальна експертна комісія встановила ОСОБА_1 ІІІ групу інвалідності, яка є працездатною групою, та зазначила в довідці серії АВ №1005686 від 01 жовтня 2018 року та довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ №1006586 про працездатність позивача у своїй професії.

Вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від попередніх вимог про стягнення матеріальної шкоди, в зв`язку з чим суд першої інстанції правомірно відмовив в її задоволенні.

Щодо вимог апеляційної скарги в частині стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 15000 грн. та в суді апеляційної інстанції в розмірі 3500 грн. колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції покладаються на позивача.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 25 березня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова