Постанова
Іменем України
 
27 січня 2021 року
 
провадження №22-ц/824/1818/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів:  Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва
 
від 09 лютого 2018 року
 
в складі судді Васалатія К.А.
 
у справі №756/14399/17 Оболонського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_2 
 
до ОСОБА_1 
 
про стягнення аліментів з дружини,
 
                                               В С Т А Н О В И В:
 
27 жовтня 2017 року ОСОБА_2 , посилаючись на те, що він є інвалідом першої групи з дитинства, працевлаштований, але у зв`язку з переходом на неповний робочий день у нього змінився матеріальний стан та з метою догляду за хворим батьком, який теж є інвалідом першої групи, звернувся до судупозовом про стягнення з дружини -               ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) з підстав, передбачених ст. 75 СК України.
 
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2018 року позов задоволено у повному обсязі та вирішено питання про судові витрати.
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2020 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, вдіповідачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки належним чином не повідомив її про розгляд справи, копії позовної заяви з додатками вона не отримувала. 
 
Вважала, що встановлені судом обставини про належне повідомлення її, як відповідача у справі, не відповідають дійсності, оскільки з серпня 2017 року вона фактично припинивши шлюбні відносини з позивачем переїхала проживати до Сумської області, що підтверджується довідкою Липоводолинської селищної ради та копією рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 30.10.2017 про розірвання шлюбу.
 
Зазначила, що внаслідок не повідомлення її про існування відкритого судового провадження у даній справі, не надіслання копії позовної заяви, вона була позбавлена можливості надати суду докази та навести свої заперечення проти позовних вимог.
 
Суд, посилаючись на положення ч. 2 ст. 75 СК України, не встановив обставин фінансової можливості відповідача надавати матеріальну допомогу позивачу. Зокрема, суд не врахував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 і на час ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_1 знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, не отримувала доходу, окрім державної соціальної допомоги на дитину в розмірі 860,00 грн, щомісячно. Натомість, позивач, на час подання позовної заяви отримував соціальну допомогу по інвалідності, пенсію по втраті годувальника, був працевлаштований, отримував заробітну плату, здавав в оренду житло, яке належить йому на праві власності; позивач проживає зі своїм батьком, який теж отримує дві пенсії.
 
За вказаних обставин, просила скасувати заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2018 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Позивач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив, в якому посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду, а рішення є законним та обґрунтованим, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення - залишити без змін.
 
В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначив, що на обґрунтованість доводів позовної заяви він подав суду належні докази, які відповідачкою не спростовані. Вважав, що з огляду на викладені у позові обґрунтування він потребує аліментів, оскільки сума всіх його доходів є абсолютно неспівмірною з необхідними обов`язковими витратами на утримання себе та хворого батька.
 
Крім того, щодо свого доходу зазначив, що більша частина його доходу це соціальна допомога держави, як особі з інвалідністю, та мізерна заробітна плата. На підтвердження доходу до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 долучив довідку про заробітну плату, яку він отримував на підприємстві ТОВ "БМП Планета-Буд" у 2018, 2019 та 2020 роках.
 
Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи зазначив, що такі доводи є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
За приписами ст. 19, 274 ЦПК України справи у спорах про стягнення аліментів підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалася на те, що судом ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, оскільки її не було належним чином повідомлено про день, час та місце розгляду справи.
 
Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги, враховуючи наступне.
 
З матеріалів справи вбачається, що 27.10.2017 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив місце проживання відповідача: АДРЕСА_1 (а.с. 1). 
 
На адресу, вказану у позовній заяві суд направив копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами (а.с. 16).
 
Згідно зворотного поштового повідомлення, яке повернулося на адресу суду, надіслані судові документи, а саме копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками, не вручені ОСОБА_1 (а.с. 18). Причина не вручення поштового відправлення "За закінченням встановленого строку зберігання".
 
В той же час, з матеріалів справи вбачається, що 30.10.2017 позивач звернувся до суду із заявою, в якій повідомив фактичне місце проживання відповідачки: АДРЕСА_2 (а.с. 30). За цією адресою судом першої інстанції направлено судову повістку ОСОБА_1 , яку остання отримала 13.11.2017 (а.с. 19).
 
З наведеного слідує, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду даної справи. 
 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи спростовуються матеріалами справи та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
 
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що відповідачка була позбавлена можливості подання відзиву на позовну заяву та доказів на спростування доводів позивача, оскільки суд не виконав свого обов`язку щодо направлення відповідачу позовної заяви з додатками.
 
Як вбачається з матеріалів справи, направлена судом позовна заява з додатками на зазначену в позовній заяві адресу відповідача, повернулася на адресу суду без вручення. Після отримання судом від позивача інформації про фактичне місце проживання відповідача, суд направив останній лише судову повістку про виклик у судове засідання у справі про стягнення аліментів, однак  не направив відповідачці позовної заяви з додатками.
 
З матеріалів справи також вбачається, що отримавши повістку суду у справі про стягнення аліментів, відповідачка добросовісно помилялася щодо природи спору та вважала, що в провадженні суду перебуває справа про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. 26 січня 2018 року ОСОБА_1 направила на адресу суду письмові заперечення щодо стягнення аліментів на утримання дитини, які  надійшли до суду першої інстанції 29.01.2018 та долучено до матеріалів справи, що переглядається (вх. №4965) (а.с. 21-29). 
 
З матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2015 року між сторонами було укладено шлюб (а.с. 9).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 (а.с. 10).
 
19 серпня 2017 року ОСОБА_1 разом з дитиною змінила місце проживання.
 
30 жовтня 2017 року рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 66).
 
22 листопада 2017 року Липоводолинським районним судом Сумської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 71).
 
У іншій цивільній справі, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від                   20 січня 2020 року задоволено позов ОСОБА_2   та визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 67-68).
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду та вважає його неправильним, з наступних підстав.
 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом права на утримання дружиною, посилаючись, що таке право він має на підставі ст. 75 СК України.
 
За приписами статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
 
Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
 
Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
 
Аналіз статті 75 СК України дає підстави для висновку про те, що  аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені лише за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі, а також за можливості другого з подружжя надавати таку матеріальну допомогу (аліменти). 
 
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 вказував, що він є непрацездатним (інвалід І групи), в нього змінився майновий стан, у зв`язку з переходом на неповний робочий день та з метою догляду за хворим батьком, а тому наявні підстави для стягнення аліментів із ОСОБА_1 , згідно ст. 75 СК України.
 
Як правильно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_2 є непрацездатним - інвалід І групи по зору (а.с. 6-8).
 
Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів, що в ОСОБА_2 існує потреба в отриманні матеріальної допомоги (аліментів).
 
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 на підтвердження позовних вимог долучив копію свого паспорту, копію ідентифікаційного коду, копію довідки МСЕК про встановлення інвалідності, копію пенсійного посвідчення - інваліда І групи ОСОБА_2 , копію пенсійного посвідчення - інваліда І групи ОСОБА_6 , копію свідоцтва про укладення шлюбу та копію свідоцтва про народження дитини.
 
Водночас, долучені позивачем до позовної заяви письмові докази не вказують на те, що останній має потребу в отриманні матеріальної допомоги (аліментів). Дані докази лише доводять факт непрацездатності ОСОБА_2 , факт укладення шлюбу з ОСОБА_1 та факт наявності в обох спільної дитини.
 
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивач не надав до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження того, що відповідачка може надавати йому відповідну матеріальну допомогу (аліменти). 
 
Зокрема належними доказами, які підтверджують майновий стан відповідача є відомості з фіскальної служби, з пенсійного фонду та відомості з відповідних служб, що підтверджують наявність рухомого та нерухомого майна у відповідача. 
 
При цьому, у разі відсутності належних доказів на підтвердження майнового стану відповідача, позивач у відповідності до вимог ст. 84 ЦПК України, не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про витребування таких доказів.              
 
Колегія суддів не приймає до уваги долучені позивачем до відзиву на апеляційну скаргу письмові докази на підтвердження його доходу, оскільки такі докази отримано позивачем після ухвалення рішення суду, зокрема довідку про доходи з місця роботи отримав 01.12.2020, а довідку  про доходи з пенсійного фонду 06.09.2020 (за період з серпня 2019 року по серпень 2020 року). А відповідно до процесуальних норм суд апеляційної інстанції перевіряє судове рішення на підставі доказів, які існували на час  ухвалення судового рішення.
 
Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем доведено належними доказами факт наявності у нього потреби у матеріальній допомозі та можливості у ОСОБА_1 надавати таку допомогу.
 
Крім того, суд першої інстанції, застосовуючи положення статті 75 СК України, не  з`ясував обставин  перебування сторін у шлюбі. 
 
Як вже зазначалося вище, колегія суддів погодилася з доводами відповідача, що вона з поважних причин не могла подати до суду першої інстанції докази на спростування доводів позивача.
 
Звертаючись до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення відповідачка посилалася на те, що шлюб між сторонами розірвано. На підтвердження доводів про розірвання шлюбу долучила до заяви рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2017 року.
 
За наведених обставин, керуючись положеннями ч. 2, 3 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів, з мето з`ясування факту перебування сторін на час ухвалення рішення у шлюбі, дослідила рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2017 року.
 
Згідно рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 16.11.2017 року, шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 66).
 
Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів з дружини на його утримання, з підстав передбачених ст. 75 СК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.   
 
Вимог з підстав, передбачених ст. 76 СК України, в якій законодавцем визначено право одного з подружжя на утримання після розірвання шлюбу, позивач не заявляв.
 
Таким чином, колегія суддів вважає, що є обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норму матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
 
Враховуючи те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір в сумі 960,00 грн, тобто в розмірі визначеному Законом України "Про судовий збір" (а.с. 160-161). 
 
Оскільки, позивач є інвалідом І групи та звільнений від сплати судового збору, а колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та відмову в задоволенні позову, то сплачений останньою судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 960,00 грн підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                                        та справи незначної складності є малозначними справами.
 
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
 
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,               
 
                                             П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Заочне рішення Оболонського районного суду Київської області від 09 лютого 2018 року - скасувати.
 
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - відмовити.
 
Сплачений ОСОБА_1 судовий збір в сумі 960 (дев'ятсот шістдесят) грн 00 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                     О.Ф. Мазурик
 
Судді                                                                                                                 В.А. Кравець
 
                                                                                                                        Л.Д. Махлай