ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

12 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/4997/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Головко О.В. (доповідач),
                               суддів:  Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,     
за участю секретаря судового засідання Троянова А.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року (суддя Боженко Н.В.) в адміністративній справі
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

До суду надійшов позов ОСОБА_1 , в якому позивач просить:  визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 1047/03.25-17 від 27.12.2019 про відмову у призначенні позивачеві пенсії за вислугою років; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно із ст. 50-1  Закону України «Про прокуратуру»  з 14.11.2019, виходячи з розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за 60 календарних місяців роботи, без обмежень граничного розміру, на підставі довідки, виданої прокуратурою Дніпропетровської області від 14.11.2019  № 18-28-вих.-19.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року позов задоволено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. 
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 14.11.2019 звернувся до УПФУ в Дніпропетровській області з заявою, в якій просив призначити йому пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».
За результатами розгляду заяви відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для призначення пенсії у зв`язку зі змінами відповідного регулювання спеціальним законом, про що листом від 27.12.2019 за № 1047/03.25-17 повідомив ОСОБА_1 . 
Суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність такої відмови. Зазначив, що на момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (22.03.1999) діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ. Посилання ж відповідача у листі від 27.12.2019 № 1047/03.25-17 на положення  Закону №1697-ІІ  в якості обґрунтування підстав відмови у призначенні пенсії за вислугу років, суд вважає таким, що не ґрунтується на положенні Основного Закону, адже зміст та обсяг досягнутих працівниками прокуратури соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.
Проте суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду помилковим та таким, що суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.03.2020 у справі № 265/6322/16-а.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що  на час звернення позивача за призначенням пенсії набрав чинності  Закон №1697-VII, у зв`язку з чим   положення  статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ  в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років, та розміру такої пенсії, втратили чинність.
Підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років на час звернення позивача до УПФУ з відповідною заявою визначені статтею 86 Закону № 1697-VII, за приписами якої прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.
З матеріалів справи вбачається, що позивач у період з 01.09.1994 по 30.06.1999 навчався в Дніпропетровському державному університеті (денна форма навчання).
У період з 27.06.2000 працює в органах прокуратури України, а саме: з 27.06.2000 по 25.01.2012 – стажистом на посаді помічника прокурора Червоноградського та Жовтневого районів м. Дніпра, прокурором організаційно-контрольного відділу прокуратури Дніпропетровської області, прокурором відділу участі прокурорів у кримінальному судочинстві управління з питань підтримання державного обвинувачення та представництва в судах прокуратури області, заступником прокурора Новомосковського району, Дніпропетровським транспортним прокурором; з 26.01.2012 по 27.10.2016 – в. о. начальника управління правозахисної діяльності протидії корупції та злочинності у сфері транспорту прокуратури Дніпропетровської області, начальник управління правозахисної діяльності протидії корупції та злочинності у сфері транспорту прокуратури Дніпропетровської області, прокурор Кіровського району м. Дніпропетровська, заступник прокурора Дніпропетровської області, в. о. начальника управління представництва інтересів громадянина або держави в суді Дніпропетровської області, начальник управління представництва інтересів громадянина або держави в суді Дніпропетровської області, в. о. начальника слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області; з 08.07.2019 – прокурором відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Дніпропетровської області.
Згідно з даними трудової книжки ОСОБА_1 загальна вислуга років останнього складає 21 рік 07 місяців 10 днів, з яких в органах прокуратури - 19 років 02 місяці 10 днів.
З огляду на встановлені обставини суд апеляційної інстанції доходить висновку, що стаж роботи ОСОБА_1 на час звернення до УПФУ з відповідною заявою (листопад 2019 року) є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до  Закону №1697-VII.
Наявність права на призначення пенсії на підставі положень  статті 50-1 Закону №1789-ХІІ  не може бути пов`язана з тим, що вказана норма права діяла під час вступу позивача на службу в органах прокуратури, адже виходячи з принципу дії законів у часі, на спірні правовідносини має поширюватися дія  Закону № 1697-VII, а не положення   Закону № 1789-ХІІ, який втратив чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії. 
Не містять правового підґрунтя й доводи позивача та висновки суду першої інстанції, що подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам  призвело до звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача, що прямо суперечить положенням  Конституції України.
Так, статтею 22 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 265/6322/16-а дійшла висновку, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право виникло раніше).
Відповідно до  ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ  (в редакції  Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001, який набрав чинність 26.07.2001) до 01 жовтня 2011 року (в редакції  Закону № 3668 від 08.07.2011, який набрав чинність 01.10.2011), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і        слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 %, але не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку.
Судом першої інстанції залишено поза увагою ту обставину, що позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011  року не мав    необхідного стажу  роботи для призначення пенсії відповідно до вимог статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, а отже у останнього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі  вказаної норми права.
З огляду на встановлені обставини неможливо стверджувати про звуження  змісту та обсягу прав позивача, оскільки положення  Конституції України вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 211/5697/16-а, від 10.05.2018 у справі № 358/1830/16-а, від 10.10.2019 у справі № 265/3516/17, від 04.12.2019 у справі № 747/559/17.
Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскільки стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі  статті 86 Закону № 1697-VII, а в період дії  статті 50-1    Закону    № 1789-ХІІ  позивач ще не набув права на призначення пенсії за вислугу років, відмова УПФУ у призначенні відповідної пенсії є обґрунтованою та правомірною.
Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
          
                              Керуючись ст.ст. 243, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року в адміністративній справі № 160/4997/20 скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з 12 січня 2021 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
          Повна постанова складена 12 січня 2021 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров