Справа № 464/5725/17                                Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І. 
Провадження № 22-ц/811/3111/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
                26 січня 2021 року                                          м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Ніткевича А.В.,
секретаря – Юзефович Ю.І., 
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, 
                                                в с т а н о в и л а:
У серпні 2017 року  ОСОБА_4 , як спадкоємець ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики від 02.05.2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , про позику грошей на суму 250000 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилась цивільна справа №466/8526/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, в процесі розгляду якої ОСОБА_5 померла, а його ( ОСОБА_4 ) було залучено до участі у справі, як її правонаступника, оскільки за життя ОСОБА_5 склала на нього заповіт. 
Позивач зазначав, що ОСОБА_5 не підписувала вказаного договору позики, оскільки вона була особою похилого віку, проживала разом з його сім`єю і не потребувала такої значної суми грошових коштів, жодних покупок на таку велику суму грошей не робила, жодного рухомого та нерухомого майна не придбавала, в складі спадкового майна, яке залишилось після її смерті, жодних рахунків з будь-якими грошовими коштами немає, відтак, волевиявлення на укладення цього договору не відповідало її внутрішній волі. 
Разом з тим, позивач допускає, що якби ОСОБА_5 і підписала оспорюваний договір позики, то такий договір вчинений під впливом обману чи помилки. 
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 29 липня 2019 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір позики від 02.05.2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Стягнуто з ОСОБА_3 у користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 640 грн.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.
Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення суд першої інстанції обгрунтовує єдиним доказом – висновком експерта Львівського НДЕКЦ МВС Крикавського В.В. №6/415 від 17.10.2018 року, згідно з яким в оспорюваному договорі позики від 02.05.2007 року спочатку були нанесені рукописні записи (підпис, прізвище, ініціали від імені ОСОБА_5 ), пізніше надрукований текст, а поверх друкованого тексту рукописні записи (підпис, прізвище, ініціали від імені ОСОБА_3 ), підпис від імені ОСОБА_5 нанесений раніше друкованого тексту.
Апелянт вважає, що цей висновок експерта не може бути покладений в основу рішення суду, оскільки є неправильним, необ`єктивним і недостовірним, тому підлягав ретельній перевірці, чого суд першої інстанції не зробив.
Зазначає, що з метою доказування заперечення позову, до матеріалів справи за його клопотанням долучено копію висновку судово-технічної експертизи документів №1158 від 23.05.2014 року та копію висновку судово-технічної експертизи документів №1159/1160 від 27.05.2014 року, оригінали яких знаходяться в цивільній справі №466/8526/13-ц, що розглядалась Шевченківським районним судом м. Львова за його ( ОСОБА_3 ) позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики.
На переконання апелянта, висновок судово-технічної експертизи документів №1158 від 23.05.2014 року, складений судовим експертом Львівського НДІСЕ Біб І.Б., є об`єктивним, ґрунтується на повному та всебічному дослідженні всіх характеристик досліджуваного документа, які не дають можливості об`єктивно встановити послідовність виконання друкованого тексту і рукописного тексту ОСОБА_5 , позаяк, висновок експерта Львівського НДЕКЦ МВС Крикавського В.В. №6/415 від 17.10.2018 року складений при неповному та неналежному дослідженні документа, без урахування висновку експерта №1158 від 23.05.2014 року та пошкоджень досліджуваного документа, які мали місце при проведенні цієї експертизи.
Вважає, що за таких обставин необхідно було призначити у справі повторну експертизу, про що було заявлене відповідне клопотання, та викликати і допитати експерта ОСОБА_6 , однак, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заявлених ним клопотань, що, на його переконання, свідчить про необ`єктивність та упередженість суду на користь позивача, у зв`язку з чим судді було заявлено відвід, але у задоволенні заявленого відводу теж було безпідставно відмовлено.
Апелянт наголошує, що в такий спосіб його було позбавлено доказування в даній справі, тому він просив застосувати наслідки спливу позовної давності до пред`явлених позивачем вимог і відмовити в позові на цій підставі.
Вважає, що перебіг позовної давності необхідно було обраховувати, починаючи з 23.12.2013 року, тобто з моменту отримання позивачем копії оспорюваного договору за його заявою, коли він представляв інтереси ОСОБА_5 в цивільній справі №466/8526/13-ц, що розглядалась Шевченківським районним судом м.Львова за його ( ОСОБА_3 ) позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, а не з моменту залучення його ухвалою суду від 20.10.2014 року до участі у цій справі, як правонаступника ОСОБА_5 після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Апелянт переконаний, що в будь-якому випадку строк позовної давності сплив, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_5 , яку прийняв позивач, відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому позивач повинен був пред`явити вказаний позов до 28.03.2017 року, позаяк, він пред`явив позов до суду лише 29.08.2017 року і жодних причин, які б можна було визнати поважними, не назвав.
Представник позивача ОСОБА_4 – адвокат Паращак В.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.
За позицією сторони позивача, строк позовної давності не пропущений, оскільки ОСОБА_4 подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , а як її правонаступник був залучений до участі у справі №466/8526/13-ц лише 11.09.2017 року.
Зазначає, що позивач не міг реалізувати свої процесуальні права, починаючи з наступного дня після смерті ОСОБА_5 , оскільки не мав доказів свого правонаступництва.
Вважає, що відповідач голослівно критикує висновок експерта ОСОБА_6 №6/415 від 17.10.2018 року, не вказуючи, яку саме визначену законом методику порушив експерт, проводячи експертне дослідження.
На переконання сторони позивача, суд правильно відмовив відповідачу у призначенні повторної експертизи, клопотання про яку було заявлене в останньому судовому засіданні у даній справі.
Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК).
Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.
Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Судом встановлено, що оспорюваним в даній справі є договір позики від 02.05.2007 року (а.с.5), укладений між відповідачем ОСОБА_3  (позикодавцем) та ОСОБА_5  (позичальником), згідно з яким предметом позики є грошові кошти в сумі250000 грн.
Згідно з висновком судової технічної експертизи документів №6/415 від 17.10.2018 року, проведеної старшим судовим експертом сектору технічних досліджень документів та почерку відділу криміналістичних досліджень Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України (далі – Львівський НДЕКЦ МВС України) Крикавським В.В. (а.с.106-114), в договорі позики від 02.05.2007 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , спочатку були нанесені рукописні записи (підпис, прізвище, ініціали від імені ОСОБА_5 ), пізніше друкований текст, а поверх друкованого тексту рукописні записи (підпис, прізвище, ініціали від імені ОСОБА_3 ).
Експерт у висновку підтвердив, що підпис від імені ОСОБА_5 в договорі позики від 02.05.2007 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , нанесений раніше ніж друкований текст.
Таким чином, експерт у висновку дав чіткі відповіді на поставлені судом на вирішення експертизи питання, відтак, має форму категоричного висновку.
Натомість, у висновку судової технічної експертизи документів №1158 від 23.05.2014 року, проведеної судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі – Львівський НДІСЕ) Біб І.Б. в іншій цивільній справі №466/8526/13-ц (а.с.50-53), який відповідач надав в заперечення заявлених до нього позовних вимог, вказано, що визначити послідовність виконання реквізитів документу, а саме: друкованого тексту документу та підпису і рукописного запису прізвища і ініціалів від імені ОСОБА_5 на договорі позики від 02.05.2007 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , – не надається можливим.
У висновку судової технічної експертизи матеріалів документів №1159/1160 від 27.05.2014 року, проведеної судовим експертом Львівського НДІСЕ Калюжною Д. у тій же цивільній справі №466/8526/13-ц (а.с.43-49), також не видалось за можливе встановити, зокрема, відносну давність виконання друкованого та рукописного текстів у договорі позики від 02.05.2007 року.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про врахування при вирішенні даного спору саме висновку судової технічної експертизи №6/415 від 17.10.2018 року, проведеної Львівським НДЕКЦ МВС України у даній справі, оскільки підстав для визнання його необгрунтованим та/або підстав для сумніву у його правильності, немає.
У зв`язку із цим, суд правильно відмовив відповідачу у призначенні повторної судово-технічної експертизи, оскільки для цього відсутні визначені статтею 113 ЦПК України підстави. 
Необхідно також зазначити, що, заперечуючи проти пред`явлених вимог ОСОБА_3 у цивільній справі №466/8526/13-ц, ОСОБА_5 вказувала на те, що договору позики вона не підписувала, а поставила свій підпис на чистому аркуші паперу (а.с.140-141).
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання оспорюваного позивачем договору позики недійсним на підставі частини третьої статті 203 ЦК України.
Правильним є й висновок суду в частині не пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, виходячи з наступного.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК).
Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК).
Відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, подавши заяву про це нотаріусу за місцем відкриття спадщини.
Статтями 1296, 1298 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається нотаріусом після спливу шести місяців з часу відкриття спадщини.
Враховуючи наведені вище норми ЦК України й те, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9), на момент її смерті ОСОБА_4 , який є її племінником, проживав разом з нею і заяву про прийняття спадщини подав нотаріусу 12.09.2014 року, а шестимісячний строк з часу відкриття спадщини після її смерті закінчився 29.09.2014 року, до спливу якого нотаріус не міг би видати позивачеві свідоцтво про право на спадщину за заповітом, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що строк позовної давності для звернення позивача із вказаним позовом необхідно обраховувати з часу відкриття спадщини.
Таким чином, правильним є висновок суду про те, що звернувшись із позовом у серпні 2017 року, позивач, як правонаступник ОСОБА_5 , не пропустив строку позовної давності для пред`явлення вимоги до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, укладеному між ним та ОСОБА_5 02.05.2007 року.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 05 лютого 2021 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М.

Судді:                                                                 Цяцяк Р.П.
       
                                                                        Ніткевич А.В.