ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року 
м. Київ
справа № 460/4872/20
провадження № К/9901/2053/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого – Смоковича М. І.,
суддів: Данилевич Н. А., Шевцової Н. В.
розглянув у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року, ухваленого у складі головуючого судді Недашківської К. М., та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого – Мікули О. І., суддів: Кушнерика М. П., Ніколіна В. В.
І. Обставини справи:
1. У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2018 року по 07 квітня 2020 року в сумі 218403,84 гривень.
2. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника відділу цивільно-військового співробітництва управління оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, маючи військове звання полковника. В подальшому був звільнений з військової служби за підпунктом “б” пункту 1 частини шостої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, за станом здоров`я, та виключений зі списків особового складу наказом Командувача військ оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” від 01 березня 2018 року № 50, з 01 березня 2018 року.
2.1. Стверджує, що станом на день виключення зі списків особового складу відповідач не провів повного розрахунку при звільненні позивача, а фактичний розрахунок здійснив на підставі рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 460/2176/19 у період з 07 квітня 2020 року по 27 квітня 2020 року. Оскільки грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової щорічної відпустки позивачу не виплачено у день звільнення, то в період з 01 березня 2018 року по 07 квітня 2020 року існувала затримка у розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом. 
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
3. ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до наказу Міністра оборони України від 13 лютого 2018 року № 80 позивача звільнено з військової служби у запас.
4. Наказом Командувача військ оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” від 01 березня 2018 року № 50 полковника ОСОБА_1 , начальника відділу цивільно-військового співробітництва управління оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Рівненського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Рівненської області.
5. Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 20 жовтня 2016 року ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій.
6. При звільненні позивачу не була виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки та індексація грошового забезпечення, у зв`язку з чим ОСОБА_1 оскаржив таку бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 в судовому порядку.
7. Рівненський окружний адміністративний суд рішенням від 11 листопада 2019 року у справі № 460/2176/19 року зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби та індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.
8. Так, на виконання вказаного рішення суду перераховано 07 квітня 2020 року на картковий рахунок ОСОБА_1 кошти в розмірі 7994,60 грн. та 27 квітня 2020 року в розмірі 4084,31 гривень.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
9. Рівненський окружний адміністративний суд рішенням від 11 вересня 2020 року позовні вимоги задовольнив частково.
9.1. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 02 березня 2018 року по 06 квітня 2020 року в сумі 11592,64 гривень.
9.2. В решті позову – відмовлено.
10. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума середнього заробітку за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, становить 165609,20 гривень. При цьому, судом зазначено, що в порівнянні із виплаченою сумою індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану додаткову відпустку в розмірі 12078,91 грн., суму у розмірі 165609,20 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації, тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 11592,64 гривень.
11. Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 16 грудня 2020 року скасував зазначене рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року, а позов ОСОБА_1 залишив без розгляду. 
12. Залишаючи позовну заяву щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні без розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з позовом поза межами встановленого строку, передбаченого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
13. Не погоджуючись із ухваленими у цій справі судовими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
14. Верховний Суд ухвалою від 26 січня 2020 року відкрив касаційне провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини четвертої  статті 328 КАС України, а саме: предметом касаційного оскарження є рішення суду першої інстанції про задоволення заявлених позовних вимог в частині та рішення суду апеляційної інстанції про залишення адміністративного позову без розгляду.
Аргументи скарги зводяться до того, що обставини справи відрізняються від обставин справи, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, та на яку посилається суд першої інстанції, а відтак застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України), є помилковим. Щодо рішення суду апеляційної інстанції позивач вказує на неврахування правової позиції щодо можливості застосування тримісячного строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України, вказаної в постановах Верховного Суду від 19 червня 2020 року у справі № 320/5787/18 та від 21 січня 2021 року у справі № 826/15879/18.
Стверджує, що спір стосовно несвоєчасного розрахунку з працівником при звільненні є трудовим спором, строк звернення до суду для вирішення якого визначений у частині першій статті 233 КЗпП України і становить три місяці з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У зв?язку з цим вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував при вирішенні цього спору, який не стосується звільнення з публічної (військової) служби, місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
V. Нормативне регулювання й оцінка Верховного Суду
15. Отже, у справі, що розглядається, позивач оскаржує постанову суду апеляційної інстанції, якою позов залишено без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
16. Водночас, позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позову, вважаючи помилковим висновок суду щодо застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.
17. Враховуючи, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року скасовано, суд касаційної інстанції надає оцінку постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року, як такої, що перешкоджає подальшому розгляду справи.
18. Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
19. За приписами частин першої – третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ.
20. Судами встановлено, що при звільненні з військової служби відповідач не виплатив ОСОБА_1 належні суми коштів у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, у зв`язку з цим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який тривав у період з 01 березня 2018 року по 07 квітня 2020 року.
21. Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що спірні правовідносини, які склались у цій справі, стосуються несвоєчасного розрахунку з працівником при звільненні, а відтак є трудовим спором, строк звернення до суду для вирішення якого визначений у частині першій статті 233 КЗпП України.
22. Отже, спірним питанням у цій справі є визначення строку звернення до адміністративного суду з таким позовом та його дотримання позивачем.
23. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
24. Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.
25. Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв?язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби всіх належних йому сум.
26. Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб?єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
27. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
28. Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
29. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
30. Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
31. Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п?ятою статті 122 КАС України.
32. Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
33. Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.
34. Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
35. За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
36. Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
37. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п?ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
38. Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
39. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п?ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.
40. Аналогічна правова позиція міститься у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.
41. За такого правового врегулювання, висновок суду апеляційної інстанції щодо обмеження права ОСОБА_1 на звернення до суду з цим адміністративним позовом місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на правильному застосуванні судом статті 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, яким розтлумачено статтю 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.
42. У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 06 липня 2020 року, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку (27 квітня 2020 року), не зазначивши підстав для поновлення цього строку.
43. За таких обставин Верховний Суд констатує, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
44. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін.
VІ. Судові витрати 
45. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.          Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 460/4872/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена. 

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 

Судді                                                                                                    Н. А. Данилевич

                                                                                                    Н. В. Шевцова