ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/31813/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Суддя-доповідач:                              Файдюка В.В.
суддів:                                                  Безименної Н.В.
                                                            Собківа Я.М.
При секретарі:                              Марчук О.О.
          
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Барладіна Петра Олександровича про визнання протиправними дій, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Барладіна Петра Олександровича, в якому просила суд:
- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Барладіна Петра Олександровича щодо передачі на реалізацію нежилих приміщень з №1 по №20 (групи приміщень №20) офіс загальною площею 374,7 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у виконавчому провадженні №60995007 про стягнення з ОСОБА_2 на користь AT «Альфа-Банк»» 811 501,14 Євро;
- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Барладіна Петра Олександровича щодо передачі на реалізацію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у виконавчому провадженні №60995007 про стягнення з ОСОБА_2 на користь AT «Альфа-Банк»» 811 501,14 Євро. 
Позов обґрунтовано тим, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Барладіним Петром Олександровичем вчинено протиправні дії щодо передачі майна, яке належить позивачу на праві спільної сумісної власності, на реалізацію на підставі постанови про закінчення виконавчого провадження Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва від 03 квітня 2019 року ВП №56006368 та ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року у справі №753/1544/20, ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2020 року у справі №359/1535/20. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року у відкритті провадження за вказаним позовом - відмовлено.
Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що позивачем оскаржуються дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Барладіна Петра Олександровича у виконавчому провадженні, яке звернуте на виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року у справі №753/1544/20, ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2020 року у справі №359/1535/20, тобто в межах цивільного судочинства. В той же час, спори щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця під час виконання судового рішення у справі №753/1544/20 та №359/1535/20, винесеного на підставі Цивільного-процесуального кодексу України, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином, враховуючи характер спірних правовідносин та склад учасників, вирішення даного спору відноситься до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дану ухвалу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Вказана апеляційна скарга обґрунтована тим, ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження та не залучалася до проведення виконавчих дій, у зв`язку із чим у останньої відсутнє процесуальне право на оскарження дій виконавця у цивільному суді та в порядку, передбаченому статтею 287 КАС України. Тому, ОСОБА_1 має право звернутися до адміністративного суду у загальному порядку, встановленому КАС України.
Оскільки сторони до суду не з`явилися, справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 статті 229 КАС України.
Заслухавши доповідь судді, розглянувши та перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Відповідно до статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною цих функцій (п.1, 2 ч.1  статті 4 КАС).
Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів  законом  установлено інший порядок судового провадження.
У пункті 7 ч.1 статті 4 КАС визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Водночас, помилковим є застосування статті 19 КАС України, та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору, є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень, є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
Наведене нормативне регулювання визначає, за якими критеріями певні спірні правовідносини належить відносити до тих, на які поширюється або не поширюється юрисдикція адміністративних судів. Вияв і вибір ознак належності спору до відповідної юрисдикції суду в кожному конкретному випадку має провадитися із суб`єктного складу спірних правовідносин, суті та юридичної природи фактичних передумов конфлікту і, що головне, змісту правовідносин між їх суб`єктами, характеру життєвої ситуації, яка вимагає застосування саме тих відповідних їй положень права, які на твердій публічній владній підставі неодмінно призведуть до правового, обґрунтованого, переконливого і справедливого вирішення життєвої ситуації (правового явища).
У справі, що розглядається, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спір у цій справі не підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції, оскільки предметом оскарження є дії державної виконавчої служби, пов`язані з виконавчим провадженням цивільного спору, в межах якого здійснюється реалізація майна, належного позивачу.
Частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно ч.1 статті 447 Цивільного-процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (ч. 1 статті 287 КАС України).
При цьому, відповідно до ч.1 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.
Водночас, позивач не є стороною виконавчого провадження, оскільки вона не є ані стягувачем, ані боржником, а також не залучалася до проведення виконавчих дій. Тому ОСОБА_1 не має права на оскарження дій приватного виконавця у суді, який видав виконавчий документ, на підставі статті 447 ЦПК України чи статті 287 КАС України.
Разом з тим, у випадку, коли суд цивільної юрисдикції ухвалив рішення в межах предмета цивільного спору, а приватний виконавець на стадії виконання цього рішення використав свої повноваження, як-от передав майно, яке належить позивачу на праві спільної сумісної власності, на реалізацію, то є підстави стверджувати, що в такому правовому відношенні приватний виконавець діє як публічна посадова особа, здійснює насамперед публічно-владні, обов`язкові, нерідко забезпечувані примусом управлінські функції. У цьому разі, виконавець набуває статусу посадової особи - суб`єкта владних повноважень.
Якщо суб`єкт владних повноважень порушує право чи законні інтереси, зокрема, фізичної особи, що спричиняє спір саме у сфері публічно-правових відносин, така фізична особа вправі звернутися до суду адміністративної юрисдикції й очікувати судового захисту від цього суду, позаяк саме цей суд є тим судом, юрисдикція якого поширюється на справи в побічно-правових спорах фізичної особи із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішення, дій чи бездіяльності.
З урахуванням всіх обставин, що передували зверненню до суду з даним позовом, наявних в матеріалах справи доказів та обґрунтувань сторін, колегія суддів дійшла висновку про те, що, оскільки, ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження № 56006368 і не наділена процесуальним правом щодо оскарження дій приватного виконавця в порядку статті 447 ЦПК України, даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та про неможливість розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного суду з цього питання, яка викладена в постановах від 27 березня 2019 року у справі № 823/359/18, від 03 липня 2019 року у справі № 826/14603/17.
Таким чином, суд першої інстанції незаконно відмовив у відкритті провадження у адміністративній справі, помилково дійшовши висновку, що розгляд та вирішення даної справи віднесено до цивільної юрисдикції.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що позивач вірно звернувся до суду з даним позовом в порядку адміністративного судочинства.
Отже при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, що призвело до невірного по суті вирішення справи.
Відповідно до статті 320 КАС України - підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 312, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено 12 січня 2021 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       Н.В. Безименна
                                                                                                    
                                                                                                    Я.М. Собків