Номер провадження: 22-ц/813/1530/21 
Номер справи місцевого суду: 522/18976/17
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
за участю секретаря – Сіваченко Д.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Крафт» про стягнення невиплаченої заробітної плати, недонарахованої заробітної плати за роботу у надурочний час та компенсацію моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Процесуальний рух справи у суді першої інстанції.
10 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Крафт» про стягнення невиплаченої заробітної плати, недонарахованої заробітної плати за роботу у надурочний час та компенсацію моральної шкоди. Позивач просить: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Крафт» на його користь невиплачену заробітну плату за період з червня 2017 року по липень 2017 року з врахуванням періоду затримки розрахунку; оплату за роботу у надурочний час у розмірі 108 265 гривень гривень; компенсацію за невикористанні щорічні відпустки у розмірі 10 582 гривні за період з березня 2015 року по березень 2017 року; премії за надлишки товарів на складі на загальну суму 14 094, 02 гривні; компенсацію за нанесену моральну шкоду у розмірі 217 000 гривень; компенсацію за нанесену моральну шкоду у розмірі 10 % від вартості товаро-матеріальних цінностей, що знаходились на складі №7, що дорівнює сумі у розмірі 147 000 гривень.
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 02 березня 2015 року, його було прийнято на роботу за сумісництвом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Крафт» на посаду завідуючого на склад №7 та укладено Договір про повну матеріальну відповідальність. 16 червня 2017 року, ним було подано Заяву про звільнення з посади завідуючого складом №7 на ім`я директора ТОВ «Крафт». Однак, у двотижневий строк після подачі заяви адміністрація не видала наказ про його звільнення і не організувала передачу товарно-матеріальних цінностей від нього, особи, що несе повну матеріальну відповідальність за товарно-матеріальні цінності на складі №7 згідно Договору про повну матеріальну відповідальність від 02 березня 2015 року, у зв`язку з цим продовжував виконувати посадові обов`язки.
27 листопада 2017 року представник відповідача ОСОБА_2 надала до суду заперечення проти позову про стягнення заборгованості з додатками, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що позивач був прийнятий на роботу з 02.03.2015 на посаду завідуючого складом. 16 червня 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення. 30.06.2017 року був виданий наказ № 26 про звільнення ОСОБА_1 з роботи за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). Як вбачається з табелю обліку використання робочого часу за період 01.06.2017-30.06.2017, ОСОБА_1 у день звільнення був відсутній на робочому місті, тому підприємство не могло ознайомити його з наказом про звільнення, видати йому трудову книжку та провести повний розрахунок. 24.07.2017 року ОСОБА_1 з`явився на підприємство, отримав трудову книжку та підписав наказ про звільнення, при цьому відмовився від отримання грошової компенсації за не використані дні щорічної відпустки у розмірі 422,53 грн. вважаючи її невірною. Також зазначають, що інформація, викладена позивачем в своїй позовній заяві, про невиплату премії є неспроможною та не підтвердженою, оскільки на підприємстві не передбачені умови та порядок виплати премій працівникам. Заперечує проти твердження позивача, що той ні разу не був у відпустці та інших тверджень, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. ТОВ «Крафт» заробітну плату позивачу за червень 2017 року було виплачено в повному обсязі, що підтверджується відомостями на виплату грошей № 12 та № 13 за червень 2017 року. Також, Відповідач зазначив, що ОСОБА_1 перебував в трудових відношеннях з ФОП ОСОБА_3 , який здійснює свою господарську діяльність на цьому же складі № 7 за адресою: АДРЕСА_1 . Це пояснює перебування ОСОБА_1 на складі після звільнення з ТОВ «Крафт».
12 лютого 2018 року представник ТОВ «Крафт» Стеблинська О.А. звернулась до суду з заявою про виклик свідків (а.с. 130, т. 1).
13 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з клопотанням про витребування документів (в порядку ст. 84 ЦПК України) та клопотанням про приєднання письмових доказів до матеріалів цивільної справи (а.с.123, 126, т. 1).
13 лютого 2018 року ухвалою суду витребувано з публічного акціонерного товариства «Банк Південний» документи що містять інформацію щодо історії здійснених касових операцій від імені ОСОБА_1 , від імені та в інтересах підприємства - Товариство з обмеженою відповідальності «Крафт» у порядку виконання трудових обов`язків з вказівкою дати і часу та суми готівки, що задекларована, у період з 02 березня 2015 року по 17 липня 2017 року (а.с. 134, т. 1).
15 березня 2018 року до суду надійшла відповідь ПАТ акціонерного Банку «Південний» про те, що у період з 02.03.2015 року по 17.07.2017 року на поточний рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_1 грошові кошти не надходили та не отримувалися через касу банка (а.с. 137, т. 1).
04 червня 2018 року позивач звернувся до суду з клопотанням про витребування документів (в порядку ст. 84 ЦПК України) та клопотанням про допит свідків (а.с.159-160, 220, 233, т. 1).
05 червня 2018 року від представника ТОВ «Крафт» Стеблинської О.А. надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (а.с. 146-158, т. 1).
11 червня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати, не донарахованої заробітної плати за роботу у надурочний час, компенсацію моральної шкоди, в якій просив:
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Крафт» на його користь невиплачену основну заробітну плату за червень 2017 року у сумі 7500 грн. (Сім тисяч п`ятсот грн. 00 коп.);
- стягнути за роботу з 01 до 17 липня і далі за вимушений прогул до 24 липня 2017 р. 19997 грн. (Дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто сім грн.); середній заробіток за весь час невиплати належних до виплати сум від 24 липня 2017 року (це дата одержання трудової книжки і ознайомлення з наказом про звільнення) по день фактичного розрахунку (статті 117 КЗпП України) у розмірі 833 грн./день;
- стягнути оплату за роботу у надурочний час у розмірі 532620 грн. (П`ятсот тридцять дві тисячі шістсот двадцять грн.);
- стягнути компенсацію за невикористанні щорічні відпустки за період з березня 2015 року по липень 2017 року 44099 грн. (Сорок чотири тисячі дев`яносто дев`ять грн.);
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Крафт» на користь ОСОБА_1 премії за надлишки товарів на складі на загальну суму 14 094 грн. (Чотирнадцять тисяч дев`яносто чотири гривні);
- стягнути компенсацію за нанесену моральну шкоду у розмірі 532620 грн. (П`ятсот тридцять дві тисячі шістсот двадцять грн.);
- стягнути компенсацію, яка дорівнює штрафу з Робітника за недолік ТМЦ прописаного у пункті 4.4 Трудового договору у розмірі 10 % від суми вартості товарно-матеріальних цінностей, що знаходились на складі № 7, що дорівнює сумі 147 000 (Сто сорок сім тисяч) гривень (а.с. 166-171, т. 1).
14 червня 2018 року представником ТОВ «Крафт» Стеблинською О.А. подано до суду відзив на заяву про збільшення позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати, не донарахованої заробітної плати за роботу у надурочний час, компенсацію моральної шкоди, в якому просили відмовити у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивачем не надано жодного доказу, якій би вказував на порушення підприємством його права (а.с. 1-8, т. 2).
22 липня 2018 року представником ТОВ «Крафт» Стеблинською О.А. подано до суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (а.с. 29-43, т. 2).
21 вересня 2018 року позивачем до суду подано відповідь на відзив на заяву про збільшення позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати, не донарахованої заробітної плати за роботу у надурочний час, компенсацію моральної шкоди (а.с. 47-53, Т. 2).
23 листопада 2018 року ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача про виклик в судове засідання свідків (а.с. 77, Т. 2).
23 листопада 2018 року ухвалою суду задоволено заяву ОСОБА_1 про витребування доказів та витребувано з публічного акціонерного товариства «Банк Південний» інформацію щодо здійснених передач сумок з цінностями від підприємства ТОВ «Крафт» через ОСОБА_1 , у порядку виконання трудових обов`язків, до АБ «Південний» через відділ перевезень валютних цінностей та інкасації коштів банку «Південний» з вказівкою дати і часу та суми оцінки у період з 02 березня 2015 року по 17 липня 2017 року (а.с. 78, т. 2).
04 грудня 2018 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати, не донарахованої заробітної плати за роботу у надурочний час, компенсацію моральної шкоди, в якій позивач просив:
- стягнути з відповідача невиплачену основну заробітну плату за червень 2017 року у сумі 7500 грн.;
- стягнути заробітну плату за роботу з 01 до 17 липня і далі за вимушений прогул до 24 липня 2017 р. 19997 грн. та середній заробіток за весь час невиплати належних до виплати сум від 24 липня 2017 року (дата одержання трудової книжки і ознайомлення з наказом про звільнення) по день фактичного розрахунку (статті 117 КЗпП України) у розмірі 833 грн./день;
- стягнути заробітну плату за роботу у надурочний час у розмірі 532620 грн.;
- стягнути компенсацію за невикористанні щорічні відпустки за період з березня 2015 року по липень 2017 року 44099 грн.;
- стягнути премії за надлишки товарів на складі на загальну суму 14 094 грн.;
- стягнути компенсацію за нанесену моральну шкоду у розмірі 532620 грн.;
- стягнути компенсацію за нанесену моральну шкоду, яка дорівнює штрафу з Робітника за недолік ТМЦ прописаного у пункті 4.4 Трудового договору у розмірі 10 % від суми вартості товарно-матеріальних цінностей, що знаходились на складі № 7, що дорівнює сумі 147000 грн. (а.с. 81-86, т.2).
13 грудня 2018 року, 26 грудня 2018 року від позивача до суду надійшли клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (а.с. 90-113, т. 2).
14 січня 2019 року з ПАТ Акціонерний банк «Південний» надійшла інформація щодо здійснених передач сумок з цінностями від підприємства ТОВ «Крафт» через ОСОБА_1 (а.с. 114-116, т. 2).
11 березня 2019 року від позивача до суду надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (а.с. 124-135, т. 2).
05 квітня 2019 року представником ТОВ «Крафт» подано до суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи та клопотання в якому відповідач просив відмовити в задоволенні вимог позивача (а.с. 137-144, 145-150, т. 2).
05 квітня 2019 року представником ТОВ «Крафт» та 18.06.2019 року, в свою чергу подано до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (а.с. 151, 157, т. 2).
18 червня 2019 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати, не донарахованої заробітної плати за роботу у надурочний час, компенсацію моральної шкоди, в якій позивач просив:
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Крафт» на користь ОСОБА_1 невиплачену основну заробітну плату за червень 2017 року у сумі 7500 грн. (Сім тисяч п`ятсот грн.00 коп.);
- стягнути з відповідача заробітну плату за роботу з 01 до 17 липня і далі за вимушений прогул до 24 липня 2017 р. 19997 грн. (Дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто сім грн.);
- стягнути середній заробіток за весь час невиплати належних до виплати сум від 24 липня 2017 року (дата одержання трудової книжки і ознайомлення з наказом про звільнення) по день фактичного розрахунку (статті 117 КЗпП України) у розмірі 833 грн./день. У випадку проведення фактичного розрахунку 31 грудня 2019 р. затримка виплати буде дорівнювати 890 календарних днів і сума до виплати становитиме 833,2*890 = 741548 грн. (Сімсот сорок одна тисяча п`ятсот сорок вісім грн.);
- стягнути заробітну плату за роботу у надурочний час у розмірі 532620 грн. (П`ятсот тридцять дві тисячі шістсот двадцять грн.);
- стягнути компенсацію за невикористанні щорічні відпустки за період з березня 2015 року по липень 2017 року 44099 грн. (Сорок чотири тисячі дев`яносто дев`ять грн.);
- стягнути премії за надлишки товарів на складі на загальну суму 14 094 грн. (Чотирнадцять тисяч дев`яносто чотири гривні);
- стягнути компенсацію за нанесену моральну шкоду у розмірі 532620 грн. (П`ятсот тридцять дві тисячі шістсот двадцять грн.);
- стягнути компенсацію за нанесену моральну шкоду, яка дорівнює штрафу з Робітника за недолік ТМЦ прописаного у пункті 4.4 Трудового договору у розмірі 10 % від суми вартості товарно-матеріальних цінностей , що знаходились на складі № 7 ( адреса: АДРЕСА_2 , що дорівнює сумі 147000 грн. (Сто сорок сім тисяч грн.) (а.с. 157-163, т.2).
19 червня 2019 року представником ТОВ «Крафт» до суду подано клопотання про приєднання до матеріалів справи (а.с. 179-183, т. 2).
06 серпня 2019 року представником ТОВ «Крафт» адвокатом Стеблинською О.А. подано до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 207-210, т. 2).
24 січня 2020 року від позивача до суду надійшла заява про приєднання доказів до матеріалів справи (а.с. 230-233, т. 2).
29 січня 2020 року згідно протоколу судового засідання закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 236-237, т. 2).
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , який є працівником ТОВ «Крафт» пояснив, що працював завідувачем складом №7. Після звільнення ОСОБА_1 30.06.2017 року склад працює з 09.00 - 18.00 з обідньою перервою. Частину вказаного складу орендує ФОП ОСОБА_5 , у якого ОСОБА_1 працював продавцем металопрокату під час роботи завідуючим складом на ТОВ «Крафт». Ключі від складу знаходяться у декількох осіб в тому числі у ФОП ОСОБА_5 та його працівників, смс-повідомлення про взяття/зняття складу під/з охорону (и) надходить на декілька номерів телефону працівникам ТОВ «Крафт», ФОП ОСОБА_6 та його працівникам. Після звільнення ОСОБА_1 з ТОВ «Крафт» 30.06.17, останній іноді приходив на склад у своїх справах. В період з 30.06.2017 по 24.07.2017 ОСОБА_1 не виконував обов`язки завідувача складом.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , який є працівником ТОВ «Крафт» пояснив, що ОСОБА_1 був звільнений з посади завідувача складом № 7 30.06.2017 р. Він - ОСОБА_7 майже кожен день перебував на складі, так як на посаду завідувача складом був прийнятий новий працівник та йому потрібна була допомога, також він пояснив, що бачив ОСОБА_1 на складі після його звільнення, пов`язуючи це з тим, що він працює продавцем на ФОП ОСОБА_5 . Посадові обов`язки завідувача складом № 7, ОСОБА_1 після звільнення 30.06.2017 не виконував.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 , пояснив, що працював водієм у ТОВ «Крафт», часи роботи складу з 09.00 по 18.00 з обідньою перервою. Звільнений з роботи 27.06.2016 згідно наказу №10/1. Хто закривав склад о 18.00 не знає. Так як 30.06.2017 вже не працював на ТОВ «Крафт» не знає хто виконував обов`язки завідувача складом після 30.06.2017р. ОСОБА_1 чи ні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Крафт» про стягнення невиплаченої заробітної плати, недонарахованої заробітної плати за роботу у надурочний час та компенсацію моральної шкоди відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов задовольнити, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали та зроблено помилкові висновки, що не відповідають чинному законодавству.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 27лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до директора ТОВ «Крафт» з заявою про прийняття його на роботу з 02 березня 2015 року (а.с. 65, т.1).
02 березня 2015 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду завідуючого складом на склад в м. Одеса на 4 години в день з посадовим окладом відповідно до штатного розкладу 2015 року, згідно наказу № 3 від 02.03.2015 року (а.с. 12, 64, т.1). В цей же день були підписані трудовій договір та договір про матеріальну відповідальність (а.с. 62-63, т.1).
01 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до директора ТОВ «Крафт» з заявою про прийняття його на основне місце роботи з 01.09.2016 року (а.с. 65, т.1).
01 вересня 2016 року на підставі наказу № 17, ОСОБА_1 був прийнятий на основне місце роботи завідуючим складом № 7 м. Одеси, на 4 години в день з посадовим окладом до штатного розкладу 2017 року 1850.00 грн. (а.с. 66, т.1).
30 червня 2017 року ОСОБА_1 був звільнений з зазначеної посади, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, про що свідчить наказ ТОВ «Крафт» за № 26 та заява про звільнення від 16.06.2017 року (а.с. 68-69, т.1).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 7, 8 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки відповідно до ст.97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з`ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Слід також враховувати, що умови та розмір оплати праці працівників установ і організацій, які фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України. При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.
Як зазначає позивач, під час роботи на ТОВ «Крафт» він працював в надурочний час та жодного разу не перебував у щорічній відпустці. 16 червня 2017 року він подав заяву про звільнення за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак, ТОВ «Крафт» не ознайомило його з наказом про звільнення, не видало трудову книжку та не здійснило остаточного розрахунку, а тому він надалі продовжував працювати, виконувати обов`язки до 24.07.2017 року. Крім того, відповідач намагався забрати ТМЦ, що були під його повною матеріальною відповідальністю без їх належної передачі. 
24 липня 2017 року він був ознайомлений з наказом про звільнення та отримав трудову книжку. Також позивач вказав, що йому не виплачена премія за надлишки товарів на складі.
Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.
Визначення терміну «заробітна плата» надано в Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 ( ратифікована Україною 30.06.1961), статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), статті 1 Закону України «Про оплату праці». Під заробітною платою, зокрема, розуміється будь-яка винагорода або заробіток, які обчислюються, як правило, у грошовому виразі, та які роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
При цьому, поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використовуються у трудовому законодавстві, є рівнозначними в аспекті прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення в Європейській соціальній хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року (ратифікована Україною 14.09.2006), за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.
Регулювання оплати праці працівників здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій.
Як вбачається із матеріалів справи, у червні 2017 року заробітна плата завідуючого складом становила 1850,00 грн. Відомості про виплату грошей №12 та 13 свідчать про отримання ОСОБА_1 заробітної плати за червень у розмірі 1683,41 грн. (без урахування податків) (а.с. 97-100, т. 1).
Крім права на справедливу оплату праці законодавством визначено також мінімальні державні гарантії для працівників, які полягають у встановленні:
- норм оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо);
- гарантій для працівників (оплата щорічних відпусток та інших видів тощо).
Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 зазначив, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу та гарантовані державою виплати.
Право працівника на належну заробітну плату кореспондується з обов`язком роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх.
Статтею 13 КЗпП зазначено, що докладну інформацію про виплату надбавок або премій треба обов`язково вказати у колективному договорі компанії. Однак, якщо такого договору немає або він не зареєстрований у встановленому законодавством порядку, то дана інформація визначається в одному із наступних документів: окремому положенні, погодженому з первинною профспілковою організацією; одному з розділів положення про оплату праці; трудовому договорі або контракті.
Позивач не надав суду належні та допустимі докази того, що премія за надлишки товарів нарахована підприємством та не була сплачена в сумі 14 094 гривень (чотирнадцять тисяч дев`яносто чотири гривні).
Крім того, суду першої інстанції не надані нормативні акти ТОВ «Крафт», які б свідчили про листування та корпоративну переписку, оскільки надані копії не можна вважати належними доказами нарахування позивачу премії, оскільки відсутні докази, що премії були передбачені трудовим договором.
При цьому, суд першої інстанції вірно врахував надані відповідачем розрахункові відомості за шість місяців 2017 року з яких вбачається, що нарахування та виплата премій на підприємстві не проводилися.
Разом з тим, щодо твердження позивача про виконання ним надурочних робіт, суд першої інстанції правильно зазначив наступне.
Так, статтями 50, 54 КЗпП України передбачено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті.
Відповідно до частини першої статті 62 КЗпП України надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня.
Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 вересня 2018 року у справі №804/7745/16, розмір мінімальної заробітної плати й оплати праці в надурочний і нічний час установлюють шляхом державного регулювання, тобто законом, інші питання оплати праці визначають галузевими угодами й колективними договорами.
Відповідно до п. 7.4. Трудового договору, в частині, не передбаченої Договором, сторони керуються, законодавчими актами України, Уставом підприємства та іншими документами обов`язковими для сторін.
Як вбачається зі змісту правил внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Крафт», затвердженого загальними зборами трудового колективу 30 грудня 2015 року, робочий час для окремих категорій працівників, в яку входять завідувачі складів, встановлений на підприємстві з 08.00 -16.00, перерва з 13.00-14.00, субота з 08.00-14.00, перерва 11.30-12-30 (а.с. 87-91, т. 1).
Згідно табелів обліку використання робочого часу, вбачається, що позивач отримував заробітну плату відповідно відпрацьованого часу згідно табелів обліку використаного робочого часу (а.с. 47-84, т. 1).
З наявних у матеріалах справи доказів, не вбачається наявність надурочного часу роботи ОСОБА_1 . Проте, у матеріалах справи міститься договір оренди складського господарства, яке знаходиться на складі №7 розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 01.01.2015 року, орендарем якого є ФОП ОСОБА_5 та трудовий договір №02062015 від 02.06.2015 укладений між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
Крім того, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводи позивача про те, що в оскаржуваний період ОСОБА_1 виконував функції ТОВ «КРАФТ», оскільки ним не доведено, що в цей період він виконував саме функції ТОВ «КРАФТ», а не ФОП ОСОБА_5 , з яким у нього було укладено договір, а саме лише перебування позивача на території ТОВ «КРАФТ» не може бути належним доказом виконання трудових обов`язків і функцій.
Водночас, щодо твердження позивача відносно невикористаної ним відпустки, суд першої інстанції вірно зауважив, що згідно ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Так, твердження позивача, що він за час праці на ТОВ «Крафт» жодного разу не перебував у відпустці спростовується доказами, наявними в матеріалах справи, з яких слідує, що за період роботи з 02.03.2015р. по 01.03.2016р. ОСОБА_1 була надана відпустка з 27.04.2016 року по 24.05.2016 року, про що свідчить заява ОСОБА_1 про надання йому щорічної відпустки від 11.04.2016 та наказ №Кр000000006-0000000069 від 20.04.2016 року (а.с. 95-96, т.1). За період роботи з 02.03.2016 по 01.03.2017 ОСОБА_1 була надана відпустка з 26.04.2017 по 22.05.2017 року, про що свідчить заява ОСОБА_1 про надання йому щорічної відпустки від 11.04.2017 та наказ №Кр000000014-0000000069 від 11.04.2017 року (а.с. 93-94, т.1).
Вказане також підтверджується копією особової картки працівника та нарахуванням відпустки №Кр000000051 від 30.06.2017 (а.с. 114-116, т.1). А також, наказами №20/4 від 20.04.2016 та №11/4 від 11.04.2017 про виконання обов`язків завідувача складом № 7 на час щорічної відпустки ОСОБА_1 .
Відносно твердження позивача про несвоєчасну видачу відповідачем трудової книжки, суд першої інстанції вірно вказав наступне.
Частиною 1 ст.47 КЗпП передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку.
Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з пунктами 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу. З кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Пунктом 4.2 Інструкції передбачено, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Як вбачається з табелю обліку використання робочого часу за звітний період 01.06.2017-30.06.2017, ОСОБА_1 у день звільнення 30.06.2017 року був відсутній на робочому місці (а.с. 77-84, т.1).
Позивач був повідомлений про необхідність отримання трудової книжки, для виконання всіх формальностей щодо звільнення, оскільки даний факт підтверджується повідомленням від 30.06.2017 та декларацією служби кур`єрської доставки № 5103404 (а.с. 85-86, т.1).
Отже, позивач був повідомлений, про необхідність отримати ним трудову книжку по закінченню строку трудового договору, однак отримання її у встановлений строк проігнорував.
Тому, затримка видачі трудової книжки позивачу, в даному випадку виключає вину роботодавця, оскільки позивач сам не забажав її отримати. А відповідно і відсутні правові підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Між тим, статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Водночас, частиною другою цієї статті передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно із ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» та ст. 94 КЗпП заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, за яку трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.
До структури заробітної плати, визначеної у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч.3 ст.2 Закону України «Про оплату праці»).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Такий самий правовий висновок наведений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).
Крім того, положеннями частини 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Відповідно до частини 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 114/8713 суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час (підпункт 2.2.12 пункту 2 Інструкції № 5) і на вказані суми компенсацій, які виплачуються звільненим особам, єдиний внесок не нараховується.
Отже, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата ст. 94 та главою 7 Кодексу законів про працю України. До того ж, на компенсацію за таку відпустку не нараховується єдиний соціальний внесок, а тому, такі компенсації не можуть відноситись до заробітної плати.
Під поняттям «належна» слід розуміти така, яка повинна бути виплачена відповідно до умов трудового договору та/або вимог законодавства. Однак оскільки ця сума не відноситься до обсягу поняття заробітної плати, то її належність не є безумовною підставою для застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП.
Аналогічна позиція зазначена в рішеннях Верховного суду України (ухвали від 12.08.2009 року у справі №6-21890св07, від 15.10.2007 року у справі №6-22660ск07, від 21.02.2007 року у справі № № 6-4459кс05) та в Постанові Верховного суду від 24.05.2018 року у справі №501/6384/14-ц.
При цьому, позовна заява була подана позивачем до суду 10.10.2017 року.
Суд першої інстанції вірно не прийняв твердження позивача, що останній дізнався про своє звільнення лише 24 липня 2017 року під час ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки.
Як встановлено з матеріалів справи, 05 липня 2017 року на території складу №7, відбулося передання ключів від складу та пульту керування сигналізацією ОСОБА_1 уповноваженій особі ТОВ «Крафт» (а.с. 36, т.1). В цей же день, ОСОБА_1 отримав розрахунок у сумі 938,79 грн., про що свідчить підпис у розрахунковій відомості № 13 (а.с. 97-98, т.1), тобто позивач був обізнаний про своє звільнення.
Відтак, судом першої інстанції вірно відхилено посилання позивача, про те, що він виконував обов`язки завідувачу складу №7 до 24.07.2017 року. Більш того, з матеріалів справи випливає, що з 01.07.2017 року на 4 години в день, ОСОБА_4 приступив до виконання обов`язків завідувача складом № 7 на підставі наказу № 27 від 30.06.2017 року (а.с. 70-72, т.1).
Також, з урахуванням викладеного, не підлягають й задоволенню позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, що є похідними та могли б бути задоволені лише в разі задоволення позовних вимог про стягнення невиплачених ТОВ «Крафт» сум, які описані вище.
Одночасно, суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на листування та корпоративну переписку, оскільки надані копії не можна вважати належними доказами нарахування позивачу премій, оскільки відсутні докази, що вони були передбачені трудовим договором, як вже зазначалось вище.
Крім того, суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги надані позивачем історії здійснення операцій постановки/зняття з охорони з 01-01-2017 по 24-07-2017 р. та повідомлень сигналізації, оскільки з вказаних документів не вбачається хто саме вчиняв вказані в них дії та вони фактично не стосуються предмету спору (а.с. 173-186, т. 1).
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 було здійснено виплату заробітної плати працівнику, та інших необхідних виплат, про що свідчать докази, в тому числі і розрахункові відомості (листи), надані Товариством з обмеженою відповідальністю «Крафт» (а.с. 147-158, т. 1).
У трудових спорах обов`язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця, а не на працівника.
Решта доводів та заперечень сторін по суті позовних вимог не спростовується. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не необґрунтовані, оскільки позивач після звільнення на робочому місці не з`являвся, трудові функції ним не виконувалися, беручи до уваги, що відповідачем було вжито всіх необхідних заходів для забезпечення своєчасної видачі трудової книжки позивачу, тому звільнення позивача проведено відповідачем у відповідності до норм трудового законодавства України, чинного на момент проведення звільнення, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог позивача.
Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав. 
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 29 березня 2021 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дрішлюк