Номер провадження: 22-ц/813/3051/21 
Номер справи місцевого суду: 522/16159/18
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Науменко А.В., повний текст рішення складено 23 травня 2019 року,-
в с т а н о в и в:
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про переведення прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу.
В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 18 листопада 1995 року між ним та ОСОБА_3 був укладений шлюб, від якого сторони мають сина - ОСОБА_7 . Сторони проживали однією сім`єю до 02 квітня 2014 року. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.01.2016 року поділено між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 частину спільного сумісного майна подружжя, яке знаходилось у безпосередній власності у м. Києві.
Також позивач зазначив, що за час шлюбу, за зароблені кошти від трудової діяльності та продажу іншого майна, подружжям набуто нерухоме майно у м. Одесі, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 .
З ініціативи ОСОБА_3 , для зменшення податкового навантаження на подружжя, договори купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна від 11 лютого 2011 року, від 25 липня 2012 року та від 12 вересня 2012 року оформлювалися на її батьків: ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , однак спірна нерухомість придбавалась ним та ОСОБА_3 для власних потреб, їх вартість сплачувалась з їх, як подружжя, спільних заощаджень та від трудової діяльності. Пошук, огляд квартир та всі дії, спрямовані на їх купівлю були здійснені особисто позивачем та за її проханням її братом ОСОБА_9 . Ремонтні роботи у квартирах, придбання меблів, побутової техніки також здійснювались за її кошти з метою використання майна у власних потребах. У періоди канікул їх з ОСОБА_3 сина, ОСОБА_10 , та відпусток позивач з сином ОСОБА_11 проживали у вказаних квартирах, інколи з нами там також перебувала ОСОБА_3 .
Після розірвання шлюбу та поділу майна на пропозицію позивача щодо позасудового поділу частини спільної сумісної власності у м. Одесі, відповідачі відмовились, оскільки не визнають, що спірне майно фактично належить позивачу та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.
Позивач, посилаючись на те, що він позбавлений можливості користуватись та розпоряджатись майном, придбаним ним під час перебування у шлюбі, просив про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , на ОСОБА_1 та вважати укладеним договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ;
про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 на ОСОБА_1 та вважати укладеним договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ;
про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу машиномісця АДРЕСА_5 , на ОСОБА_1 та вважати укладеним договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .
Під час розгляду справи до суду від представника відповідача ОСОБА_12 надійшло клопотання про закриття провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 січня 2019 року клопотання представника відповідача про закриття провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України задоволено частково.
Закрито провадження по справі в частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири від 11.02.2011 року посвідченого Пенчевим К.Л. державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 4-310, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_3 частково недійсним в частині покупця.
Закрито провадження по справі в частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2012 року посвідченого Пенчевим К.Л. державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 4-1504, відповідно до якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_8 купив квартиру АДРЕСА_4 частково недійсним в частині покупця.
Закрито провадження по справі в частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири від 12.09.2012 року посвідченого Пенчевим К.Л. державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 4-1848, відповідно до якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_2 купила машиномісце АДРЕСА_5 частково недійсним в частині покупця.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що суд при прийнятті рішення зробив невідповідні фактичним обставинам справи висновки, судом неповно з`ясовані обставини справи.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначив, що суд при прийнятті рішення відійшов від засад рівності, оскільки став на сторону відповідачів, та враховував лише їх інтереси.
У своєму відзиві ОСОБА_12 , представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилається на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим та підстав для його скасування не має.
У своєму відзиві ОСОБА_13 , представник ОСОБА_6 , вважає апеляційну скаргу обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, оскільки рішення ухвалене на основі неповно і не всебічно з`ясованих обставин, на які учасники справи посилалися та суд не надав оцінку наданим доказам.
Сторони про розгляд справи на 24 березня 2021 року сповіщені належним чином.
Представником ОСОБА_1 , адвокатом Табачной В.Л. подано до суду клопотання про відкладання розгляду справи з тих підстав, що вона чекала розгляд справи, яка призначена на 13 годину, однак в 14-00 годин, справа розглядом не розпочалася, в зв`язку з великим навантаженням суду, а тому просила розгляд справи відкласти. 
Колегія суддів прийшла висновку про те, що клопотання ОСОБА_13 не підлягає задоволенню за тих підстав.
Справа перебуває в провадженні апеляційного суду з липня 2019 року. розгляд справи неодноразово було відкладено за клопотаннями ОСОБА_13 (а.с. 2,68,81 т. 3).
ОСОБА_1 з будь-якими клопотаннями про перенесення розгляду справи не звертався.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Кузьменко В.В., представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , дослідивши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 18 листопада 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 18.11.1995 року, серія НОМЕР_1 , від якого вони мають сина - ОСОБА_7 .
11 лютого 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , яка є матір`ю ОСОБА_3 , укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , вартістю 387 000 грн.
25 липня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , який є батьком ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , вартістю 602 888 грн.
19 вересня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу машиномісця АДРЕСА_5 , вартістю 89 500 грн.
Сторони проживали однією сім`єю до 02 квітня 2014 року.
Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.01.2016 року поділено між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 частину спільного сумісного майна подружжя, яке знаходилось у безпосередній власності у м. Києві.
Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, суд першої інстанції виходив з наступного.
Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Таким чином, позивач повинен надати відповідні докази в спростування змісту нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу в частині покупців.
Проте, позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано ним та  ОСОБА_3 за їхні, як подружжя, спільні заощадження від трудової діяльності, ні те, що він був стороною оспорюванних правочинів. Договори купівлі-продажу підписані особисто відповідачем та її покійним чоловіком як покупцями, вони відповідають нормам цивільного законодавства (позивачем дані обставини визнані).
Матеріали справи не містять доказів того, що продавці спірного майна отримали грошові кошти саме від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Разом з тим сам по собі факт наявності у позивача можливості придбати спірне нерухоме майно не може бути належним і безспірним доказом того, що саме він є його покупцем.
Крім того, частиною третьою статті 244 ЦК України встановлено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Так, довіреність є підтвердженням того, що одна особа діє в інтересах іншої з певними правами та обов`язками, а належність цих прав і обов`язків особі, яка видала довіреність, повинна доказуватись певними документами і даними.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.10.2017 року по справі №522/10242/16-ц, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 28.03.2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу, визнання належних покупців та визнання спільної сумісної власності подружжя відмовлено у повному обсязі.
В основу судового рішення по справі № 522/10242/16-ц було покладено факт недоведеності жодним належним доказом позовних вимог стосовно того, що позивач та його колишня дружина ОСОБА_3 мають будь-яке відношення до майна.
Таким чином судом встановлено, що зазначене рішення ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Судом вірно зазначено, що позовні вимоги ОСОБА_1 у справі № 522/10242/16-ц, а саме стосовно визнання належними покупцями нерухомості ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнання майна спільної сумісної власності та позовні вимоги ОСОБА_1 у справі № 522/16159/18 щодо переведення на нього прав та обов`язків покупця за договорами є похідними від основних вимог, які повністю тотожні у позовних заявах у справах 522/10242/16-ц і № 522/16159/18, а саме визнання частково недійсними в частині покупця договорі купівлі-продажу нерухомості.
Згідно п.2 ч. 1 ст. 188 ЦПК України, похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що рішенням по справі № 522/10242/16-ц у задоволенні позову про визнання частково недійсним договорів купівлі продажу в частині покупця - ОСОБА_1 було відмовлено в повному обсязі,тому вказана обставина виключає можливість розгляду будь-яких похідних вимог з вказаного приводу, в тому числі і заявлені по цій справі вимоги щодо переведення на ОСОБА_1 прав та обов`язків покупця. 
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
На підставі з`ясованих обставин справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 , оскільки позивачем заявлені позивачем позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що суд при прийнятті рішення відійшов від засад рівності, оскільки став на сторону відповідачів, та враховував лише їх інтереси є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Вказані доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 30 березня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда