ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року	Львів	Справа № 460/7225/20 пров. № А/857/15538/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                      Святецького В.В., 
суддів                                                            Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,
          з участю секретаря судового засідання      Марцинковської О.М.,           

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року  у справі № 460/7225/20 (головуюча суддя Друзенко Н.В.,   м. Рівне)  за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії  ,-     

В С Т А Н О В И В :

           01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просив: а) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні; 
б) зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року,  нарахувати та виплатити йому ( ОСОБА_1 ) середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.02.2018 по 07.08.2020;  
б) зобов`язати відповідача відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15 січня 2004 року, здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Рішенням від  27 жовтня 2020 року  Рівненський окружний адміністративний суд вийшов за межі позовних вимог та  ухвалив стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з  01.02.2018 по 13.08.2020 в розмірі 288532,94 грн.
Також суд зобов`язав Міністерство оборони України  провести ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб при виплаті йому середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,  відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15 січня 2004 року.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає матеріальним та процесуальним нормам права. 
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що на день звільнення позивача зі служби йому не була виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Зазначена компенсація була йому виплачена 14.08.2020 повністю в сумі 13 232,19 грн., що визнається учасниками  справи.
З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 30.09.2020, тобто, з пропущенням передбаченого ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України місячного строку звернення до суду. 
При цьому, звернення позивача 25.08.2020 до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є підставою для переривання строку звернення до суду. 
Крім того, на думку відповідача, суд першої інстанції неправильно визначив середньоденне грошове забезпечення позивача в сумі 1247,714 грн., хоча фактично середньоденне грошове забезпечення становить 497,39 грн. 
Також Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18 сформував правову позицію щодо необхідності врахування істотності частки невиплачених коштів у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Позивач звільнений з військової служби та виключений із списків особового складу військової частини з 31.01.2018, а грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій отримав 14.08.2020 в сумі 13232,19 грн.. Тому істотність частки невиплачених сум компенсації невикористаних днів додаткової відпустки (13 232,19 грн.) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 01.02.2018 року по 14.08 2020 року становить 2,87 % (13 232,19 грн.: 460 085,75 грн.(497,39 грн. х 925 календарних днів затримки) х 100 %).
Таким чином, з урахуванням істотності частки 2,87 % відшкодуванню  підлягала б сума в розмірі 13199,75 грн., а саме: 497,39 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 2,87 % = 14,27 грн. - середньоденна сума відшкодування урахуванням істотності частки; 14,27 грн. х 925 (днів затримки розрахунку).
З огляду на викладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву залишити без розгляду. 
Позивач подав заяву, в якій спростовує доводи відповідача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального права та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі.   
Позивач в судове засідання апеляційного суду не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що в силу приписів ч.2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи. 
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга належить до задоволення частково з таких підстав.  
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що позивач, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 1994 року по 31 січня 2018 року.
Відповідно до посвідчення, серії НОМЕР_1 , виданого 29.01.2016, ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с.35).
Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №940 від 21.12.2017 полковник юстиції ОСОБА_1 , заступник начальника юридичної служби Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України відповідно до пункту «а» частини шостої  статті 26 Закону України ,,Про військовий обов`язок і військову службу”  звільнений з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с.12).
Наказом Начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України (по стройовій частині) № 25 від 31.01.2018 позивач виключений зі списків особового складу Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України та направлений для зарахування на військовий облік до Рівненського об`єднаного міського військового комісаріату Рівненської області (а.с.13).
На вказану дату позивач здав усі справи і посаду (а.с.17-25).
Оскільки позивачу станом на день виключення зі списків особового складу не була нарахована і виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні щорічної  додаткової  відпустки, як учаснику бойових дій, то він 23.05.2019 звернувся із заявою до відповідача , в якій просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби (а.с.15).
Листом № 303/7/1/460 від 05.06.2019 відповідач повідомив, що оскільки звернень до керівництва Головного управління щодо надання щорічної додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік не надходило, то відсутні підстави для  нарахування та виплати грошової компенсації (а.с.16).
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною та з метою відновлення своїх порушених прав, свобод та інтересів, позивач звернувся з позовом до суду.
Рішенням від 20.05.2020 Окружний адміністративний суд міста Києва у справі №640/17157/19 зобов`язав Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби (а.с.26-29).
Зазначене рішення набрало законної сили 07.08.2020 і на його виконання 11.08.2020 виданий виконавчий лист (а.с.30).
Крім цього, позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив добровільно виконати рішення суду, надавши банківські реквізити  для зарахування йому коштів (а.с.31).
Позивач стверджує, а відповідач не заперечує, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки в сумі 13 232,19 грн. перерахована 14 серпня 2020 року на рахунок ОСОБА_1 
25 серпня 2020 року  позивач звертався до відповідача із письмовою заявою про виплату йому середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з компенсацією ПДФО (а.с.32-33).
Відповідач відмовив у такій виплаті, покликаючись на відсутність підстав для нарахування середнього заробітку листом №248/3/8/447 від 10 вересня 2020 року (а.с.34).
Вважаючи таку відмову протиправною позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Також, на думку суду першої інстанції, підлягають до задоволення і вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб при виплаті йому  середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Перш за все, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої  статті 7 КАС України  суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати індексації грошового забезпечення) апеляційний суд згідно з положеннями статті 9 КАС України  вправі застосувати до спірних правовідносин положення  КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України  власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені  статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до  статті 116 КЗпП України    при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені  статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена  статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша  статті 117 КЗпП України    стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  статті 117 КЗпП України    стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпП України  ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України  , спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).
Колегія суддів враховує такі висновки Великої Палати Верховного Суду і не вбачає підстав для відступу від такої позиції, вважає за необхідне при розгляді цієї справи застосувати принцип правової визначеності як одного із суттєвих елементів верховенства права, яким повинен керуватися суд згідно  статті 6 КАС України.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.02.2018 по  день остаточного розрахунку  13.06.2020.
При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що сума середнього  заробітку за час затримки повного розрахунку має бути співмірною розміру індексації грошового забезпечення, яка позивачеві не була виплачена.
Однак, при цьому суд першої інстанції допустився помилки в частині визначення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з  01.02.2018 по 13.08.2020 в сумі 288532,94 грн.
Зокрема, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу за два останні повні місяці служби нараховане та виплачене грошового забезпечення:  за листопад 2017 року  в сумі 30599,34 грн. та за грудень 2017 року  - 45511,20 грн, а разом за два місяці, які передують події, з якою пов`язаний обов`язок з провести розрахунок  - 76110,54 грн. Протягом цих двох місяців було 61 календарні дні. Виходячи з цього, суд визначив середньоденний заробіток позивача в розмірі 1247,71 грн.=  76110,54 грн. : 61 день, а також встановив час затримки повного розрахунку  за період з 01 лютого 2018 року по 13 липня 2020 року в кількості 925 календарних дні.  
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктами 3 та 4 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім, зокрема, одноразових виплат (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). 
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку).
 З наданої відповідачем довідки грошове забезпечення ОСОБА_1 за листопад 2017 року складало 15170,40 грн. та за грудень 2017 року – 15170,40 грн. Також за листопад та грудень 2017 року позивачу були виплачені премії в розмірі  15170,40 грн. та 30340,80 грн. згідно статті 15 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які, на думку відповідача, належать до одноразових заохочувальних виплат, а тому не мають враховуватись при обчисленні середнього грошового забезпечення. 
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку).
Таким чином, суд першої інстанції визначив середньоденний заробіток позивача в сумі 1247,71 грн., а відповідач доводить, що розмір такого заробітку складає 497,39 грн.
Між тим, колегія суддів вважає, що суму виплаченої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій  в розмірі 13232,19 грн. та визначений судом першої інстанції середній заробіток за час затримки повного розрахунку  в розмірі 288532,94 грн. не можна вважати співмірними, оскільки останній значно перевищує суму компенсації.
Встановлений  статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до  ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 та в силу приписів частини 5  статті 242 КАС України  та частини 6  статті 13 Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів”  враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.02.2018 по 13.08.2020 в розмірі 13199,75  грн. При цьому колегія суддів погодилась з проведеним відповідачем розрахунком середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні. Решта вимог в цій частині задоволенню не підлягають.

Разом з тим колегія  суддів визнає вірними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині зобов`язання Міністерства оборони України  провести ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб при виплаті йому середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,  відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15 січня 2004 року (далі – Порядок № 44). 

Так, пунктом 2 Порядку № 44 передбачено, що грошова  компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають, зокрема, статус військовослужбовця, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами, що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених  Законом України ,,Про податок з доходів фізичних осіб” (пункт 3 Порядку № 44).

За змістом пункту 5 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Наведене свідчить про наявність у позивача права на виплату грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями.

Вимоги апеляційної скарги в частині залишення позовної заяви без розгляду задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до частин 2 та 5 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Саме після відмови у виплаті середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні (лист Департаменту фінансів МО України від 10.09.2020 за № 248/3/8/447) позивач дізнався про порушення свого права, а тому при зверненні до суду 30.09.2020 не пропустив визначений ст. 122 КАС України строк.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до  ч.1 ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, дійшов помилкових висновків  щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 288532,94 грн.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача компенсації за затримку розрахунку при звільненні в сумі 288532,94 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши середній заробіток в сумі 13199,75  грн..

В решті, а саме в частині зобов`язання відповідача провести ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. 

Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 2 ч. 1 ст.315, ст. ст. 317, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу  Міністерства оборони України  задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року  у справі № 460/7225/20 в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні в сумі 288532,94 грн. – скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог постанову, якою зазначені позовні вимоги задовольнити частково. 
Стягнути з Міністерства оборони України  (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, код ЄДРПОУ 00034022) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )   середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з  01.02.2018 по 13.08.2020 в  сумі 13199 (тринадцять тисяч сто дев`яносто дев`ять) грн. 75 коп.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 19.02.2021.