ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року	Львів	Справа № 380/6442/20 пров. № А/857/14437/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 та апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року (суддя – Брильовський Р.М., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м.Львів, дата складення повного тексту – 23.10.2020р.), 
в адміністративній справі №380/6442/20 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
про визнання протиправними дій і бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 

                                                        встановив:  

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі відповідач-1), ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) (далі відповідач-2), в якому просив: 
1) визнати протиправною бездіяльність відповідача-2 в частині виплати позивачу допомоги на оздоровлення у червні 2016 року та у 2017 році, передбаченої п.1 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889; 
2) зобов`язати відповідача-2 нарахувати та виплатити на користь позивача недоплачену допомогу на оздоровлення у червні 2016 року та у 2017 році з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889; 
3) визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 в частині виплати позивачу допомоги на оздоровлення у лютому 2018 року, передбаченої п.1 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889; 
4) зобов`язати відповідача-1 нарахувати та виплатити на користь позивача недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2018 року, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889; 
5) визнати протиправною бездіяльність відповідач-1 щодо нарахування та виплати позивачу на день звільнення 13.01.2020 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2019 роки; 
6) зобов`язати відповідача-1 нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013 - 2019 роки; 
7) визнати протиправними дії відповідача-1 щодо нарахування та виплатити позивачу компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу що минув, з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, а також не за цінами встановленими розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41 “Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації”; 
8) зобов`язати відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачу з відрахуванням раніше проведених виплат грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 №178, без застосування пропорції часу що минув, з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, за цінами предметів обмундирування визначеними розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41 “Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації”. 
Відповідач-2 позову не визнав, у суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. 
Відповідач-1 позову не визнав, у суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. 
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) в частині виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення у червні 2016 року та у 2017 році, передбаченої п.1 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. 
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у червні 2016 року та у 2017 році з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 з урахуванням проведених виплат. 
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення у лютому 2018 року, передбаченої п.1 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889. 
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2018 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 з урахуванням проведених виплат. 
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 13.01.2020 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2019 роки. 
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013 - 2019 роки. 
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплатити ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу що минув, з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, а також не за цінами встановленими розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41 “Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації”. 
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з відрахуванням раніше проведених виплат грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 03 2016 №178, без застосування пропорції часу що минув, з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, за цінами предметів обмундирування визначеними розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41 “Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації”. 
З рішенням суду першої інстанції від 19.10.2020 року не погодився відповідач ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду є необґрунтоване, прийняте з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального права та процесуального права, а тому  підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач-1) зазначає, що додаткова грошова винагорода, що виплачувалась військовослужбовцям Державної прикордонної служби, не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат, оскільки не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, має окремий, особливий і разовий вираз виплати. Тому вважає, що не підлягає задоволенню  позовна вимога щодо зобов`язання Львівського прикордонного загону нарахувати та виплатити на користь позивача недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік.  Щодо додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», судом не враховано, що під час дії особливого періоду відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» право на відпустку передбачену частиною 4 статті 10 зазначеного Закону у військовослужбовця не виникає. У зв`язку з чим така відпустка компенсації не підлягає. Щодо компенсації за неотримане речове майно, вважає апелянт помилковими твердження позивача на таке право, оскільки чіткими нормами, які встановлені Постановою №178 (загальні) та Розпорядження АДПСУ від 11.02.2017 №33, від 06.01.2018 №30, від 30.01.2019 №22 та від 17.02.2020 №41 (спеціальні/відомчі), визначено порядок нарахування такої компенсації. Стверджує апелянт, що ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії є необґрунтованими, у задоволенні яких слід відмовити в повному обсязі. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) просить скасувати оскаржене рішення суду від 19.10.2020 року в частині оскаржуваних позовних вимог та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Також з рішенням суду першої інстанції від 19.10.2020 року не погодився відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт оскаржене рішення суду необґрунтованим, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому  підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач-2) зазначає, що встановлена Постановою №889 винагорода не входить до структури і складу місячного грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога. Винагорода виплачується як доповнення до суми грошового забезпечення. Виплата цієї винагороди ставиться в залежність від порядку й умов, що нормативно встановлені розпорядником коштів, відповідно до яких, зокрема, щомісячна її виплата можлива, коли військовослужбовець перебуває на військовій службі, і водночас вона не включається до складу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, що вказує на відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині зобов`язання доплати позивачу допомоги на оздоровлення у червні 2016 року та у 2017 році. Також апелянт звертає увагу, що позивач не оскаржував накази, на підставі яких йому виплачувалася матеріальна допомога на оздоровлення під час її отримання. Вважає скаржник, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права не надано правової оцінки щодо оскарження наказів про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у 2016 - 2017 роках та неправильно застосовано норми матеріального права щодо застосування понять грошового забезпечення та місячного грошового забезпечення. 
За результатами апеляційного розгляду ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) просить скасувати оскаржене рішення суду від 19.10.2020 року в частині задоволення позовних вимог до ІНФОРМАЦІЯ_3 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити повністю. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) слід задоволити частково, з урахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом начальника 7 прикордонного загону (1 категорії) Західного регіонального управління (1 категорії) Державної прикордонної служби України №6-ос від 09.01.2020 року припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби позивача ОСОБА_1 (а.с. 10). 
Наказом начальника 7 прикордонного загону (1 категорії) Західного регіонального управління (1 категорії) Державної прикордонної служби України №11-ос від 13.01.2020 року виключено із списків особового складу загону та усіх видів забезпечення ОСОБА_1 (а.с. 11). 
Як слідує із змісту вищенаведеного наказу, передбачено ОСОБА_1 виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбачені ст.16-2 Закону України “Про відпустки” та пунктом 12 ст.12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за період з 2015 по 2020 рік включно, за 84 календарні дні, відповідно до пункту 14 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, а також пункту 8 розділу V Наказу МВС України від 25.06.2018 №558 «Про затвердження інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України». Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 13 січня 2020 року. 
Позивач ОСОБА_1 вважає, що при звільненні йому не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013 - 2019 роки. 
Відповідно до особистої картки грошового забезпечення та архівних відомостей за 2016-2018 рр. до грошового забезпечення ОСОБА_1 , з якого обчислено допомогу на оздоровлення, передбачену ст.15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у 2016-2018 рр. не було включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 (а.с. 12-18, 53). 
Також суд встановив, що під час проходження військової служби та звільнення в запас, ОСОБА_1 перебував на речовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_1 ). 
Згідно з наказом від 11.02.2020 №40-К “Про виплату грошової компенсації за речове майно” та відповідно до довідки-розрахунку №2/20 про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, позивачу 14 лютого 2020 року виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 17670,48 грн., що підтверджується довідкою Львівського прикордонного загону  №214 від 23.03.2020 (а.с. 19, 20, 27). 
Позивач також вважає, що отримав компенсацію за неотримане речове майно не у повному обсязі та не за цінами станом на 01.01.2020 встановленими розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України 17.02.2020 №41 “Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації”. 

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині щодо: - нарахування та виплатити позивачу ОСОБА_1 недоплаченої допомоги на оздоровлення у червні 2016 року, у 2017 році, у лютому 2018 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889; - нарахування та виплатити позивачу ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013 - 2019 роки, з врахуванням наступного. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Частина 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі також Закон №2011-XII) визначає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
Абзацом другим ч.4 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. 
Згідно з частин 2, 3 ст.9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Відповідно до абз.1 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. 
Також відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій” (далі також Постанова №889) встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення. 
Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які займають посади в спеціально уповноваженому центральному органі виконавчої влади у справах охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби України), територіальних органах спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону (регіональних управліннях Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, навчальних закладах, науково-дослідних установах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України (далі - органи Держприкордонслужби) визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженій наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 20.05.2008 №425 та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 18 червня 2008 року за №537/15228 (далі - Інструкція №425 в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
Так, Інструкцією №425 встановлено: військовослужбовцям один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення (пункт 3.7.1); грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, провадиться, виходячи з місячного розміру грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день звільнення з військової служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів (пункт 4.9.10). 
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивачу виплачувалася у період з 2016-2018 рік щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою №889, однак така не включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислено допомогу на оздоровлення надану позивачу у 2016-2018 роках. 
Згідно особистих карток грошового забезпечення ОСОБА_1 встановлено, що до складу грошового забезпечення, з якого здійснено обчислення допомоги на оздоровлення, яке було виплачено Мукачівським прикордонним загоном у червні 2016 року у розмірі 5241,88 грн., у 2017 року у розмірі 5241,88 грн. та Львівським прикордонним загоном у лютому 2018 року у розмірі 5241,88 грн. не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою №889. 
Як на підставу для виплати позивачу допомоги на оздоровлення без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, відповідачі посилаються на положення Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України від 02.02.2016 №73, відповідно до п.8 якої винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. 
Наказом Міністерства внутрішніх справ України №73 від 02.02.2016 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин, втратив чинність з 09.11.2018), затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, (далі - Інструкція №73) відповідно до пункту 2 якої виплата винагороди здійснюється в таких розмірах й таким військовослужбовцям: 1) до 100 відсотків місячного грошового забезпечення: військовослужбовцям, які займають посади в загонах морської охорони та їх структурних підрозділах; військовослужбовцям, які займають посади льотного складу в авіаційних частинах Держприкордонслужби; 2) військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) - до 60 відсотків місячного грошового забезпечення. 
Відповідно до пункту 8 Інструкції №73, винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. 
Разом з тим, застосовуючи вищенаведену Інструкцію як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, суд враховує пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу. 
Суд звертає увагу, що частиною 4 статті 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем. 
Відповідно при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону. 
Вказане питання щодо складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. У постанові від 06.02.2019 у вищезазначеній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: “Згідно з ч.2 та ч.3 ст.9 Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення”. 
Верховний Суд в ухвалі від 27.04.2020 №1.380.2019.003718 зазначив наступне: “питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Приймаючи постанову від 6 лютого 2019 року у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів касаційних судів у складі Верховного Суду. Відтак, правова позиція, викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року № 522/2738/17 у даному випадку є пріоритетною для застосування порівняно з позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 березня 2018 року у справі №761/17387/17, від 29 серпня 2019 року у справі №820/375/18, від 21 листопада 2019 року у справі №815/5547/17 та від 09 січня 2020 року у справі №809/1489/16.” 
Враховуючи позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року №522/2738/17, суд зазначає, що до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. 
Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат. 
За таких обставин, доводи відповідачів (апелянтів) з посиланням на постанови Верховного Суду, які наведені в апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в силу правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №755/10947/17, слід враховувати останню позицію суду касаційної інстанції. 
Наведеним спростовуються доводи апелянтів в частині того, що додаткова грошова винагорода, що виплачувалась військовослужбовцям Державної прикордонної служби, не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. 
Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачами, додаткова грошова винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому, на думку суду це свідчить про її систематичний, а не одноразовий характер. 
Зазначена правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 19.10.2020 по справі №826/2205/17, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору. 
Визначаючи частку відповідальності кожного з відповідачів, суд першої інстанції вірно врахував, що у позовній заяві позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо нездійснення нарахування та виплати йому на день звільнення допомоги на оздоровлення у 2016-2018 роках, передбаченої п.1 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої Постановою №889. 
Однак, як встановлено судом, допомога на оздоровлення позивачу виплачувалася у 2016-2018 роках без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889. Тобто, відповідачі виплачували позивачу допомогу, проте без урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, а тому правильно суд першої інстанції зауважив, що вчиняли саме протиправні дії, а не бездіяльність. 
З огляду на вказане вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача з питання доплати до виплачених позивачу допомог на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди підлягають задоволенню, у спосіб визначений судом першої інстанції, шляхом визнання протиправними відповідних дії відповідачів та зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити позивачу недоплачену допомогу на оздоровлення у червні 2016 року, у 2017 році та у лютому 2018 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, з урахуванням виплачених сум. 
Відносно позовних вимог щодо виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2013-2019 роки, то колегія суддів вказує на наступне. 
Згідно із ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Відповідно до абзацу 1 ч.4 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі також Закон № 2011-XII), військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів. 
Положення абз.3 ч.14 ст.10-1 Закону № 2011-XII передбачають, що у рік звільнення зазначених в абзацах 1 та вказаного пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. 
Відповідно до п.1 Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702, щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо. 
Згідно з п.11 Порядку, в інших випадках щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах. 
Судом встановлено, що при звільненні позивача з військової служби відповідач-1 не провів виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 за 2013-2019 роки. 
Доказів протилежного Львівський прикордонний загін ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не подав. 
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) протиправно не провів з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 з 2013 по 2019 рік. 
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач-1 не довів правомірності своєї бездіяльності щодо невиплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Водночас, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача-1 в частині того, що під час дії особливого періоду відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» право на відпустку, передбачену частиною 4 статті 10 зазначеного Закону у військовослужбовця не виникає, з врахуванням наступного. 
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. 
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. 
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. 
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року №1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно). 
За визначенням статті 1 Закону №3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 
Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 
Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. 
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. 
При цьому, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. 
Вказане збігається з правовою позицією, наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №620/4218/18, а також у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 року у зразковій справі №620/4218/18. 
Отже, суд першої інстанції правильно відхилив доводи Львівського прикордонного загону, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки. 
Враховуючи, що відповідач-1 не довів правомірність своєї бездіяльності, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2013 року по 2019 рік, окружний суд дійшов ґрунтованого висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 13.01.2020 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2019 роки, та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 спірні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. 

Однак, надаючи правову оцінку позовним вимогам в частині визнання протиправними дій відповідача-1 щодо нарахування та виплатити позивачу компенсації за неотримане речове майно та зобов`язання нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за не отримане протягом проходження військової служби речове майно без застосування пропорції часу що минув, за цінами предметів обмундирування визначеними розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41, суд апеляційної інстанції враховує наступне. 
Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. 
Частина перша статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII передбачає, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. 
Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 (далі – Порядок №178), пункт 2 якого передбачає, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. 
Пункт 3 Порядку №178 визначає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. 
Згідно п.4 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. 
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (п.5 Порядку №178). 
З аналізу вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. 
Пунктом 10 розділу І Інструкції про порядок речового забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.10.2016 №1132, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 28 листопада 2016 р. за №1536/29666, визначено, що речове майно особистого користування військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, видається в їхню власність. За неотримане згідно із встановленими нормами речового забезпечення речове майно їм виплачується грошова компенсація у порядку, визначеному чинним законодавством України. Нарахування грошової компенсації військовослужбовцям під час їхнього звільнення з військової служби в запас, відставку або загибелі (смерті), за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно здійснюється пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. За бажанням військовослужбовця йому видаються предмети форменого одягу на суму грошової компенсації. 
На виконання вищезазначеної норми (щодо розрахунку цін станом на 1 січня 2017 року) Адміністрацією Державної прикордонної служби України було видано розпорядження від 11.02.2017 №33 «Про доведення вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчився». Даним розпорядженням затверджено додаток №1 - Вартість належних до видачі предметів речового майна (а.с. 71-73). 
Слід зазначити, що даний додаток відображений у вигляді таблиці де передбачене розділення на категорії військовослужбовців (відповідно до військового звання). В даних табличках ціни на майно зазначається у графі «Виникнення права на отримання речового майна», яка в свою чергу розділена на декілька підрозділів з позначення різних років і відповідно під кожним з цих розділів зазначена ціна з врахування предмету майна. В зазначеному розпорядженні зазначені ціни на предмети речового майна до року видання відповідного наказу, а саме до 2017 року включно. 
У подальшому, щорічно, з метою розрахунку та впорядкування цін Адміністрацією Державної прикордонної служби України видавались розпорядження з метою зазначення цін у 2018, 2019 та 2020 роках, а саме, відповідно до розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби України від 06 січня 2018 року №30 «Про доведення вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчився» (а.с. 74-76) вказана вартість належних до видачі предметів речового майна виникнення права на отримання яких виникало у військовослужбовця з 01.01.2018 року, розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30 січня 2019 року №21 «Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчився» (а.с. 76-зв., 77) вказана вартість належних до видачі предметів речового майна виникнення права на отримання яких виникало у військовослужбовця з 01.01.2019 року та розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17 лютого 2020 року №41 «Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації» (а.с. 25-26) вказана вартість належних до видачі предметів речового майна виникнення права на отримання яких виникало у військовослужбовця з 01.01.2020 року. 
З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що при нарахуванні грошової компенсації за окремим видами речового майна, необхідно у відповідності до пунктів 3, 5 Порядку №78 враховувати такі складові як момент виникнення права на отримання майна, норму належності, термін експлуатації, ціна на час набуття права, кількість предметів належних до видачі та термін який минув з останнього моменту отримання предметів речового майна. 
Тобто, при визначенні суми, що підлягає до виплати важливо звертати увагу на момент коли у військовослужбовця виникає право на отримання відповідного речового майна та ціна на дане майно в момент виникнення права відповідно до вищевказаних розрахунків, що затверджені розпорядженнями Адміністрації Державної прикордонної служби України від 11.02.2017 №33, від 06.01.2018 №30, від 30.01.2019 №22 та від 17.02.2020 №41. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивача з 13.01.2020 року виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення. 
13.01.2020 року позивачем було подано рапорт про нарахування грошової компенсації за неотримане речове майно (а.с. 78). 
Згідно з наказом начальника Львівського прикордонного загону ЗРУ від 11.02.2020 №40-К “Про виплату грошової компенсації за речове майно”, відповідно до довідки Львівського прикордонного загону ЗРУ №214 від 23.03.2020р. та відповідно до довідки-розрахунку №2/20 від 13.01.2020р. (а.с. 19, 20, 27) про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, позивачу нараховано вказану компенсацію на загальну суму 17939,57 грн., яку 14 лютого 2020 року виплачено в сумі 17670, 48 грн. (за відрахуванням військового збору у сумі 269,09 грн.). 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при порівнянні цін у довідці-розрахунку №2/20 на виплату позивачу при звільненні компенсації за неотримане речове майно, помилково встановив невідповідність цін, визначених розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41, оскільки вказане розпорядження визначає вартість предметів речового майна для проведення розрахунків грошової компенсації замість належних до видачі предметів речового майна станом на 1 січня 2020 року, а не починаючи з 2017 року. Крім того, вказане розпорядження прийнято пізніше в часі, а ніж було сформовано довідку №2/20 про вартість речового майна, що належить до видачі лейтенанту ОСОБА_1 від 13.01.2020р., а також і самого наказу начальника Львівського прикордонного загону №40-к від 11.02.2020р. «Про виплату грошової компенсації за речове майно». 
Отож, як підтверджується наявними матеріалами справи, нарахування компенсації за недоотримане речове майно позивачу ОСОБА_1 було здійснене відповідачем-1 відповідно до цін на речове майно, які були встановлені в період набуття права на отримання відповідного майна, та зі застосуванням пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, а відтак позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача-1 щодо нарахування та виплатити позивачу компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу що минув, з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, а також не за цінами встановленими розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41 “Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації” та зобов`язання відповідача-1 нарахувати і виплатити позивачу з відрахуванням раніше проведених виплат грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 № 178, без застосування пропорції часу що минув, з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, за цінами предметів обмундирування визначеними розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 № 41 “Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації” задоволенню не підлягають. 
Наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи в частині щодо питання грошової компенсації позивачу за неотримане речове майно, суд першої інстанції не врахував і дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення відповідних позовних вимог у цій частині. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи відповідача-1 (апелянта) в частині вимог про виплату компенсації за неотримане майно знайшли своє підтвердження, а тому підлягають в цій частині задоволенню. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати позивачу ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно, прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому, згідно положень статей 315, 317 КАС України, в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні таких позовних вимог. 
У решта частині, тобто відносно позовних вимог щодо нарахування і виплати позивачу ОСОБА_1 недоплаченої допомоги на оздоровлення у червні 2016 року, у 2017 році, у лютому 2018 року з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, а також щодо нарахування та виплати позивачу на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2019 роки, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що винесено в цій частині за результатами всебічного і об`єктивного встановлення обставин справи, з дотриманням норм матеріального права та процесуального права. 
У зв`язку із наведеним, не підлягає до задоволення апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ), а апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) необхідно задоволити частково. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно п.1 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                          постановив:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 – залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 – задоволити частково. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року в адміністративній справі №380/6442/20 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій і бездіяльності, зобов`язання вчинити дії – скасувати частково, а саме, в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплатити ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу що минув, з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, а також не за цінами встановленими розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41 “Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з відрахуванням раніше проведених виплат грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 №178, без застосування пропорції часу що минув, з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, за цінами предметів обмундирування визначеними розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41 “Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації” – і в цій частині прийняти нову постанову. 
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплатити компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу що минув, з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, а також не за цінами встановленими розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41 “Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації” та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити, з відрахуванням раніше проведених виплат грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 №178, без застосування пропорції часу що минув, з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, за цінами предметів обмундирування визначеними розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41 “Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації”. 
В решта частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року в адміністративній справі №380/6442/20 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль