Ухвала                                                                                           Іменем України
25 березня 2021 року                                                                                                              м. Київ
справа № 645/1792/19                                                                                   провадження № 51-1541ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника  ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Фрунзенського районного суду 
м. Харкова від 09 грудня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року,
встановив:
За вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 грудня 
2019 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя  АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі – КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
 
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6  за ч. 2 ст. 186 КК України, щодо якого судових рішень не оскаржено.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року вирок щодо ОСОБА_5 та  ОСОБА_6  залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_5  засуджено за вчинення такого кримінального правопорушення. 27 лютого 2019 року приблизно о 03 годині він із ОСОБА_6 , свідком ОСОБА_7 , потерпілим ОСОБА_8 перебували поблизу гостьового будинку «Хан», розташованого за адресою: просп. Льва Ландау, 64-В, м. Харків, де розпивали спиртні напої. Згодом ОСОБА_6 запропонував ОСОБА_5 заволодіти майном ОСОБА_8 . Останній, зрозумівши, що вони планують вчинити стосовно нього протиправні дії, побіг.  ОСОБА_5 та  ОСОБА_6 наздогнали його і нанесли близько восьми ударів у ділянки голови та живота, чим заподіяли потерпілому легкі тілесні ушкодження. Скориставшись тим, що потерпілий не чинить опору, ОСОБА_6 у присутності ОСОБА_5 витягнув із кишені ОСОБА_8 мобільний телефон «Samsung J7» вартістю 3630 грн, після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з місця вчинення злочину втекли, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на суму 3630 грн.
У касаційній скарзі захисник висуває вимогу про зміну судових рішень через невідповідність призначеного  ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та його особі. Просить урахувати всі обставини та звільнити засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
За змістом ст. 75 ККУкраїни застосування закріплених у ній правил є допустимим лише за наявності в суду обґрунтованих підстав вважати, що виходячи з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи  ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину,який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу, а саме те, що він офіційно не працює, раніше не судимий, характеризується позитивно. Обставин, які пом`якшують, покарання, не встановлено. Обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Взявши до уваги вищезазначені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання у виді мінімального строку позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України.
Таким чином, призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, підстав для його пом`якшення, у тому числі із застосуванням ст. 75 КК України, немає. Обставини, які би вказували на те, що покарання є явно несправедливим через суворість, відсутні.
Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника  ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , та дав на них мотивовані відповіді, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. Доводи в касаційній скарзі захисника аналогічні доводам у його апеляційній скарзі.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оспорюваних вироку та ухвали, захисник не навів.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника  ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                       ОСОБА_2                         ОСОБА_3